МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
ДОНЕЦЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ТЕХНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Кафедра фізичного виховання та спорту

МЕТОДИЧНІ РЕКОМЕНДАЦЇЇ

«МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ФІЗИЧНИМ СТАНОМ СПОРТСМЕНІВ, ЗМАГАЛЬНОЮ ДІЯЛЬНІСТЮ, ТЕХНІЧНОЮ І ТАКТИЧНОЮ ПІДГОТОВКОЮ»

2009

 МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
ДОНЕЦЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ТЕХНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Кафедра фізичного виховання та спорту

МЕТОДИЧНІ РЕКОМЕНДАЦЇЇ

«МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ФІЗИЧНИМ СТАНОМ СПОРТСМЕНІВ, ЗМАГАЛЬНОЮ ДІЯЛЬНІСТЮ, ТЕХНІЧНОЮ І ТАКТИЧНОЮ ПІДГОТОВКОЮ.»

Розглянуто 
на засіданні кафедри
фізичного виховання і спорту
                                                                                   протокол №                   від 

Затверджено
На засіданні навчально-видавничої ради
ДонНТУ
                                                                 протокол №          від

Донецьк ДонНТУ 2009

 УДК 796.011.
Методичні рекомендаціі “МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ФІЗИЧНИМ СТАНОМ СПОРТСМЕНІВ, ЗМАГАЛЬНОЮ ДІЯЛЬНІСТЮ, ТЕХНІЧНОЮ І ТАКТИЧНОЮ ПІДГОТОВКОЮ”.  (для студентів спеціальності «Спортивний менеджмент», викладачів, тренерів, аспірантів) /Уклад. Н.І. Фалькова, В.Д. Коробкін, І.В. Зубко - Донецьк:ДонНТУ,2009.- 26 с.

Методичні рекомендаціі призначени для студентів спеціальності «Спортивний менеджмент», викладачів, тренерів, аспірантів. У посібнику розглядається матеріал питанням теорії і методики спортивної метрології.

Укладачі: Н.І.Фалькова  кандидат наук по фізичному вихованню і спорту, 
               доцент кафедри фізвиховання і спорту ДонНТУ
                 В.Д. Коробкін старший викладач кафедри фізвиховання і спорту      ДонНТУ
                 І.В.Зубко старший викладач кафедри фізвиховання і спорту ДонНТУ

Рецензенти:   Ю.К. Удовиченко доцент кафедри фізичного виховання і спорту
                                         ДонНТУ                          

                      А.І. Галаш доцент кафедри фізичного виховання і спорту
                                         ДонНТУ                          

ЗМІСТ

1. МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ФІЗИЧНИМ 
СТАНОМ СПОРТСМЕНІВ.                                                                       1-11

2.ІНФОРМАЦІЙНО – ТЕХНІЧНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ УЧБОВО – ТРЕНУВАЛЬНОГО І ЗМАГАЛЬНОГО ПРОЦЕСІВ.                              11-17

3 МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ЗМАГАЛЬНОЮ 
ДІЯЛЬНІСТЮ СПОРТСМЕНІВ.                                                               17-20

4.МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ТЕХНІЧНОЮ 
І ТАКТИЧНОЮ ПІДГОТОВЛЕНІСТЮ СПОРТСМЕНІВ.                     20-27

Література                                                                                                    28

1
 1 МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ФІЗИЧНИМ СТАНОМ СПОРТСМЕНІВ.

Фізичний стан спортсмена характеризується:1)рівнем статури і складом тіла;2)станом здоров'я;3)рівнем розвитку рухових якостей.
Контроль за статурою спортсмена.
Загальні принципи, правила і методика виміру показників, що характеризують статуру спортсмена, представлені в спеціальній літературі. Установлено, що довжина тіла – інформативний показник у волейболі, гандболі і баскетболі. Не випадково в цих видах спорту найбільших успіхів домагаються команди, середній ріст гравців яких близький (у волейболі) чи перевищує (у баскетболі) 2 м. Настільки ж інформативна довжина тіла й в академічному веслуванні, крім того, тут інформативний і такий показник, як довжина рук. У бігових видах легкої атлетики (особливо в бігу на середні і довгі дистанції) для контролю можна використовувати такий показник, як відносна довжина ноги. Він розраховується по формулі:
                                                  tвід  = L / H ,
де L – довжина ноги, H – довжина тіла. У кращих бігунів світу цей показник складає 0,53-0,55.
В останні роки в практиці контролю одержали широке поширення показники, що характеризують:1)щільність тіла спортсменів і 2)співвідношення між жировою і м'язовою масою. Інформативним показником є також сума вимірів наступних шкірно-жирових складок: 1)над тріцепсом; 2)над біцепсом; 3)передпліччя; 4)під лопаткою; 5)над підвздошною кістою; 6) на внутрішній і 7) на зовнішній стороні стегна; 8)на гомілці.
Установлено, що показники, що характеризують обсяг жирової маси, менше в спортсменів високої кваліфікації. Наприклад, у видатних бігунів відсоток жиру дорівнює 4,3 ± 3,0; у гарних бігунів – 6,1±4,0; у середніх бігунів – 8,2 ± 2,8. Причому ці розходження відзначаються вже в дитячому віці: у починаючих 8-літніх бігунів з гарними результатами 17,5% жиру в масі тіла. У тих, чиї результати гірше, обсяг жиру 20%.
Контроль за фізичною підготовленістю спортсмена.
Контроль за фізичною підготовленістю включає вимір рівня розвитку швидкісних і силових якостей, витривалості і фізичній працездатності, спритності, гнучкості, рівноваги і т.п. Можливі три варіанти тестування:
1)комплексна оцінка фізичної підготовленості з використанням широкого кола різноманітних тестів (наприклад, вимір досягнень у державному тестуванні);
2)оцінка рівня і структури якого-небудь однієї якості (наприклад, витривалості в бігунів);
3)оцінка рівня одного з проявів якості (наприклад, швидкісної витривалості в бігунів).
Тести, використовувані для контролю за фізичною підготовленістю, повинні задовольняти вимогам, викладеним в основі теорії тестів. 

2
Додатковими вимогами до тестів фізичної підготовленості є наступні:
1)техніка виконання тестів повинна бути порівняно простій і не робити істотного впливу на їхній результат;
2)тести повинні бути освоєні настільки добре, щоб при їхньому виконанні основна увага була б спрямована на досягнення максимального результату, а не на прагнення виконати завдання технічно правильне.
Контроль за швидкісними якостями. Швидкісні якості спортсменів виявляються в здатності виконувати руху в мінімальний проміжок часу. 
Прийнято виділяти елементарні і комплексні форми прояву швидкісних якостей. Показниками елементарних форм є:
1)час простої реакції; 2)час одиночного руху; 3)частота (темп) локальних рухів.
Показники комплексних форм – це час виконання різних спортивних рухів (спринтерський біг, ривок футболіста чи хокеїста, удар боксера і т.д.). Контроль за часом реакції. Час виконання будь-якої вправи звичайно складається з двох величин: часу реакції і часу руху. Наприклад, результат у бігу на 100 м, рівний 10,5 з, складається з часу реакції на старті (0,15 с) і часу бігу по дистанції (10,35 с). «Питома вага» часу реакції виявляється найбільшим у тих вправах, де його значення порівнянні згодом наступних за реагуванням рухів (наприклад, у спортивних іграх і єдиноборствах).
У видах спорту циклічного характеру внесок часу реакції в результат порівняно невеликий: наприклад, у бігу на 100 м він складає 2-3%, а в бігу на 1000 м-0,02%. Тому в іграх і єдиноборствах швидкість реагування інформативна і її потрібно обов'язково контролювати, а в циклічних вправах її інформативність значно менше. Необхідно відзначити, що в деяких видів спорту час реакції на старті може бути індивідуально інформативним показником.
Розрізняють прості і складні реакції; останні, у свою чергу, підрозділяються на реакції вибору і реакції на об'єкт, що рухається. Час простої реакції вимірюють в умовах, коли заздалегідь відомий і тип сигналу, і спосіб відповіді (наприклад, при загорянні лампочки відпустити кнопку, на постріл стартера почати біг і т.д.). Тривалість простих реакцій порівняно невелика і, як правило, не перевищує 0,3 с.
У лабораторних умовах вимір реакції вибору проводиться за допомогою хронорефлексометрів. Сигнал (звуковий, світловий чи тактильний) повинний бути стандартним. Наприклад, при вимірі реакції вибору на світловий подразник повинні бути стандартизована: відстань між спортсменом і сигналом; форма, колір і яскравість сигналу; тло, на якому він пред'являється; освітленість приміщення; розмір і форма датчика; зусилля, що прикладається до нього; спосіб відповіді (натискання на чи датчик відривши пальця від нього).
У змагальних умовах вимір простої реакції залежить від особливостей старту. Для цього в стартові колодки (стартову тумбу в басейні і т.п.) містяться контактні датчики, припустима відносна погрішність яких не повинна перевищувати 2%. Стартовий пістолет, датчики і часозмірювальний пристрій 

3
з'єднані між собою так, що постріл пістолета запускає часозмірювальний пристрій, а замикання (чи розмикання) стартового контакту зупиняє його.
Складна реакція характеризується тим, що тип сигналу і внаслідок цей спосіб відповіді невідомі (такі реакції властиві переважно іграм і єдиноборствам). Зареєструвати час такої реакції в змагальних умовах дуже важко.
У лабораторних умовах час реакції вибору вимірюють у такий спосіб: спортсмену пред'являють слайди з ігровими чи бойовими ситуаціями. Тривалість експозиції кожного слайда і тимчасові інтервали між експозиціями повинні бути стандартизовані. Оцінивши ситуацію, спортсмен реагує або натисканням кнопки, або словесною відповіддю, або спеціальною дією. Так, кожній кнопці відповідає визначений ігровий прийом: першої - передача м'яча партнеру, втора-ведення, третьої - удар і т.д. Початок експозиції слайда запускає часозмірювальний пристрій, натискання кнопки зупиняє його.
Результати такого тестування будуть час реакції і точність прийнятого рішення (за еталон точності приймається погоджена думка експертів про те, як необхідно діяти в даній ситуації).
При повторних вимірах часу і точності рішень пред'являються різні по змісту, але рівні по складності ситуації.
Вимір часу реакції на об'єкт, що рухається, проводиться в такий спосіб: у поле зору спортсмена з'являється об'єкт (це може бути чи м'яч шайба, що вилітають через ширму; крапка на екрані дисплея і т.п.), на который потрібно реагувати визначеним рухом. Тривалість таких реакцій складає 0,3-0,8 с. На время реакції впливають такі фактори, як вік, кваліфікація, стан спортсмена в момент виміру, тип сигналу, складність і освоєння відповідного руху, і т.п. Виключенням є ті види спорту, результат у який залежить не тільки від швидкості реагування, скільки від його стабільності.
Інформативність показників часу реакції висока, якщо: а)час реакції є істотним елементом змагальної діяльності; б)питома вага часу реакції в загальному часі руху досить великий; в)спосіб реагування в тесті близький до реагування в змагальних умовах. Важливість цих трьох факторів можна установити за допомогою логічного методу оцінки інформативності. Підтверджує її емпірична оцінка інформативності, коли зареєстровані значення часу реакції за допомогою кореляційного аналізу зіставляються з критеріями.
Контроль за швидкістю рухів. Вимір часу максимально швидких рухів здійснюється двома способами: ручним (за допомогою ручного пружинного чи електронного секундоміра) і автоматичним (за допомогою фотоелектронних установок, лазерів і т.п.).
Реєстрація часу ручним секундоміром найбільш проста, але має ряд недоліків: значну погрішність; залежність результатів вимірів від уміння і часу реакції секундометриста. Ручним секундоміром не можна вимірити миттєве значення швидкості в будь-якій крапці руху. І нарешті, найбільш істотний недолік: такий секундомір не можна включити в автоматизовану систему 

4
контролю. Надійність і погодженість такого виду виміру виявляється прийнятної тільки у висококваліфікованих секундометристів.
Більш кращої є фотоелектронна установка. Вона складається з фотоелементів, що розташовуються на доріжці, і пристрою, що реєструє. У найпростішому варіанті – це електронний годинник, самопис і т.п. Однак найкраще для цього використовувати мікропроцесор, що може зберігати в пам'яті інформацію, накопичувати її, аналізувати і представляти тренеру в зручному для нього виді.
Найбільш точними для виміру швидкості біги є лазерні пристрої. На доріжці встановлюються лазер і система відбивачів, у результаті чого вона перекривається лазерним випромінюванням. Кожне торкання стопою доріжки реєструється. Лазер у сполученні з мікропроцесором дозволяє одержувати:
1)графік динаміки швидкості спринтерського бігу;
2)довжину і частоту кроків у бігу;
3)час опорних і польотних фаз.
Крім цих безпосередньо вимірюваних можна одержати і розрахункові показники: відношення тривалості опори вчасно польоту, довжині і частоті кроків.
Добротність тестів швидкісних якостей. Інформативність швидкісних тестів не універсальна, її величина різна для спортсменів різної кваліфікації. Наприклад, у новачків з результатами у швидкісній змагальній вправі корелюють значення багатьох тестів, а в кваліфікованих спортсменів – тільки деякі. Більш того: коефіцієнти інформативності, розраховані для групи спортсменів, не завжди будуть збігатися з аналогічними значеннями для деяких спортсменів з цієї групи. Надійність тестів часу рухів залежить, по-перше, від їхньої складності і, по-друге, від ступеня освоєння. Найбільш надійні прості в координаційному відношенні тести, наприклад, біг з максимальною швидкістю Надійність цих же тестів, але виконуваних з веденням м'яча (шайби) істотно нижче. Ще менш надійні тести, у яких є єдиноборства. Еквівалентність швидкісних тестів визначається по величині розрахованих між їхніми результатами коефіцієнтів кореляції. Усі тести, що вимірюють час простої неспецифічної реакції, еквівалентні. Цього не можна сказати про тести контролю простих специфічних реакцій. Причина полягає в тім, що швидкість таких реакцій залежить від уміння виконувати наступну дію. Швидко реагуючий бігун-спринтер може повільно реагувати в старті в плаванні, веслуванні і т.п. По цій же причині немає кореляцій між показниками часу складних реакцій.
Контроль за силовими якостями. Здатність переборювати зовнішній чи опір протидіяти йому за допомогою м'язових напруг називають силовими якостями. Від рівня їхнього розвитку залежать досягнення практично у всіх видах спорту, і тому методами контролю й удосконалювання силових якостей приділяється значна увага. При контролі за силовими якостями звичайно враховують три групи показників.

5
1.	Основні – а)миттєві значення сили в будь-який момент руху, зокрема максимальну силу; б)середню силу.
2.	Інтегральні – імпульс сили.
3.	Диференціальні – градієнт сили.
Максимальна сила дуже наочна, але у швидких рухах порівняно погано характеризує їхній кінцевий результат (наприклад, кореляція між максимальною силою відштовхування і висотою стрибка може бути близька до нуля). Відповідно до законів механіки кінцевий ефект дії сили, зокрема досягнуте в результаті зміна швидкості тіла, визначається імпульсом сили. Графічно – це площа, обмежена кривої. Якщо сила постійна, то імпульс – це добуток сили на час її дії. При чисельних розрахунках імпульсу сили виробляється операція інтегрування, тому цей показник називається інтегральним. Найбільш інформативний імпульс сили при контролі за ударними рухами (у боксі, по м'ячі і т.п.).
Середня сила – це умовний показник, дорівнює частці від розподілу імпульсу сили на час її дії. Уведення середньої сили рівносильно припущенню, що на тіло протягом того ж часу діяла постійна сила (рівна середньої).
Диференціальні показники виходять у результаті застосування математичної операції диференціювання. Вони показують, як швидко змінюються миттєві величини сили.
Розрізняють два способи реєстрації силових якостей:1)без вимірювальної апаратури (у цьому випадку оцінка рівня силової підготовленості проводиться по тій найбільшій вазі, що здатен підняти чи удержати спортсмен);2)з використанням вимірювальних пристроїв –динамометрів чи динамографів.
Найбільше поширення в практиці одержало вимір сили за допомогою динамометрів. Механічні динамометри пружинного типу складаються з пружної ланки, що сприймає зусилля, а також перетворюючого пристрою, що показує. Однак з їхньою допомогою можна оцінити тільки максимальну силу в обмеженій кількості завдань.
Оцінити будь-які силові показники можна за допомогою тензометричних силоизмірювальних пристроїв.
Усі вимірювальні процедури проводяться з обов'язковим дотриманням загальних для контролю за фізичною підготовленістю метрологічних вимог. Необхідно також строго дотримувати специфічні вимоги до виміру силових якостей: 1)визначати і стандартизувати в повторних спробах положення тіла (суглоба), у якому проводиться вимір;2)враховувати довжину сегментів тіла при вимірі моментів сили;3)враховувати напрямок вектора сили.
Вимір максимальної сили. Поняття «максимальна сила» використовується для характеристики, по-перше, абсолютної сили, що виявляється без обліку часу, і, по-друге, сили, час дії якої обмежено умовами руху. Наприклад, вертикальна складова максимальної сили відштовхування в русі, що моделює біговий крок, складає 4000 Н; реальна ж вертикальна сила відштовхування в ходьбі дорівнює 700 Н (приблизно 10 Н/кг маси спортсмена), у бігу – 2000 Н, чи близько 30 Н/кг.
6
Максимальна сила виміряється в специфічних і неспецифічних тестах. У першому випадку реєструють силові показники в змагальній вправі чи вправі, близької до неї за структурою рухових якостей. Наприклад, динамограми опорних реакцій, зареєстрованих у ходьбі і бігу по доріжці, у яку вмонтована тензометричної платформи довжиною 4 м і власною частотою коливань у 1000 Гц. В другому випадку найчастіше використовують стенд силових обмірювань, на якому вимірюють силу практично всіх м'язових груп у стандартні завдання (як правило, у згинаннях і розгинаннях сегментів тіла).
При вимірі силових якостей необхідно звертати особливу увагу на положення тіла: у залежності від суглобного кута величина сили, що виявляється, може значно мінятися. Наприклад, в одному з експериментів сила згиначів ніг, обмірювана при куті в колінному суглобі в 150°, складала 3600 Н, а при куті в 130° - уже 2520 Н. Точно так само в залежності від кута в суглобі міняються і значення інших силових показників. Причина цього явища – зміна довжини і сили тяги м'язів при різних суглобних кутах.
При вимірі сили в односуглобних рухах фактично реєструється її момент, величина якого залежить від довжини плеча сили і величини сили, що виявляється. Тому точність результатів вимірів виявляється тим більшою, ніж прочніше і стандартне фіксується тіло спортсмена (чи суглоб) під час виміру. Навіть невелика зміна пози при повторних спробах може значно змінити силові показники.
Вимір градієнтів сили. Диференціальні показники (чи градієнти) сили характеризують рівень розвитку вибухової сили спортсменів. Визначення їхньої величини зв'язано з виміром часу досягнення максимуму чи сили якихось фіксованих її значень. Найчастіше це робиться за допомогою тензодинамографічних пристроїв, що дозволяють одержувати динаміку сили. Результати аналізу динамограми дозволяють розраховувати значення градієнтів сили.
Вимір імпульсу сили. Інтегральний показник (імпульс) сили визначається або як добуток середньої сили на час її дії, або по площі, обмеженої динамограмой і віссю абсцис. 
Контроль за силовими якостями без вимірювальних пристроїв. У масовому спорті про рівень розвитку силових якостей часто судять за результатами змагальних чи тренувальних вправ. Існує два способи контролю: прямої і непрямий. У першому випадку максимум сили відповідає тій найбільшій вазі, що може підняти спортсмен у технічно порівняно простому русі (наприклад, жимі штанги лежачи). Застосовувати для цього координаційно-складні рухи (наприклад, ривок штанги) недоцільно, тому що результат у них у значній мірі залежить від технічної майстерності. В другому випадку вимірюють не стільки абсолютну силу, скільки швидкісно-силові чи якості силову витривалість. Для цього використовують такі вправи, як стрибки в довжину і висоту з місця, метання набивних м'ячів, підтягування і т.п.
Надійність силових тестів залежить від їхньої складності і способу виміру результату. Найменш надійні тести, виміри в який проводяться механічними 
7
динамометрами. Порівняно низькою надійністю характеризуються градієнти сили (незалежно від способу виміру). Висока надійність у тестів, призначених для виміру максимальної сили за допомогою тензометричних пристроїв. Еквівалентність тестів визначається по величині коефіцієнтів кореляції між їхніми результатами.
Контроль за рівнем розвитку витривалості.
Загальні вимоги до контролю. Витривалість – це здатність довгостроково виконувати вправи без зниження їхньої ефективності. Вправ, використовуваних у практиці спорту, багато, і вони різнохарактерні (за структурою, тривалості, складності і т.п.). Тому говорять про різні види витривалості (загальної і спеціальний, анаеробної і аеробної, силовий, статичної і динамічний).
Прояви витривалості залежать від специфіки спорту. Так, у спортивних іграх витривалим вважається спортсмен, здатний підтримувати заданий темп до кінця гри. При цьому кількість помилок у техніко-тактичних діях до кінця гри не підвищується. Аналогічні прояви витривалості в спортивних єдиноборствах, однак конкретні вимірники цієї якості зовсім інші.
При вимірі витривалості потрібно враховувати наступні моменти:
1)в основі різних проявів витривалості лежать різні механізми енергозабезпечення; величина, що характеризує їхню ємність, є важливим критерієм витривалості;
2)потужність і ефективність роботи цих механізмів залежить від техніко-тактичної майстерності спортсменів і насамперед від ефективності техніки;
3)прояви витривалості і вольових якостей взаємозалежні. Відомо чимало випадків, коли при тому самому руховому потенціалі (за енергетичними критеріями) спортивні прояви витривалості були неоднакові.
Близько до поняття «витривалість» поняття «фізична працездатність», що визначає можливість людини виконувати фізичну роботу. Тому в ряді випадків методи виміру цих якостей спортсмена однакові.
Витривалість виміряється за допомогою двох груп тестів: неспецифічних (по їхніх результатах оцінюють потенційні можливості спортсменів ефективно чи тренуватися змагатися в умовах наростаючого стомлення) і специфічних (результати цих тестів указують на ступінь реалізації цих потенційних можливостей).
Відповідно до рекомендацій Міжнародного комітету зі стандартизації, до неспецифічних тестів визначення витривалості відносять:1)біг на тредбане (бігова доріжка);2)педалюване на велоергометре;3)степ-тест. Загальна схема виконання цих тестів стандартизована: приблизно 7 хв;потім відпочинок 3-5 хв,у якому контролюється робота датчиків, укріплених на спортсмені, і вимірювальних систем. Потім кожні дві хвилини навантаження зростає. Спортсмен виконує завдання до повного стомленняПід час виконання тесту виміряються ергометричні, біохімічні і фізіологічні показники.
Специфічними вважають такі тести, структура виконання яких близька до змагальній. Тому для бігунів тестування на тредбане і для велосипедистів на 
8
велоергометре необхідно розглядати як вимір витривалості в специфічних завданнях. Однак умови їхнього виконання (особливо в іграх і єдиноборствах) важко стандартизувати, і тому надійність таких тестів не завжди прийнятна.
Методи виміру витривалості. Найбільш розповсюдженими показниками витривалості є три ергометричних критерії: час, обсяг і інтенсивність виконання завдань. У процесі контролю один з цих трьох критеріїв задається у виді параметра (наприклад, спортсмен повинний бігти протягом 12 хв); другий безпосередньо виміряється (реєструється відстань, що пробіг спортсмен за ці 12 хв; наприклад,3500 м); третій розраховується (для даного випадку розрахункова швидкість бігу складає 4,86 м/с.)
При вимірі витривалості за допомогою кожного з цих трьох показників (при обов'язковому дотриманні метрологічних правил) оцінка її рівня повинна бути однакової: спортсмену пропонують бігти 12 хв, за цей час він пробігає 3500 м, чи йому пропонують пробігти 3500 м, і він на це повинен затратити 12 хв. 
Витривалість у більшості випадків характеризується за допомогою «граничних показників» (наприклад, пробігти найбільшу відстань у заданий час; гранично довго підтримувати задану швидкість і т.д.). Величина всіх цих показників залежить від співвідношення як мінімум двох компонентів тесту: тривалості й інтенсивності. Наприклад, граничний час бігу  V=10 м/с складає приблизно 30с; граничний час бігу с V=4 м/с – кілька годин. Це потрібно враховувати при контролі витривалості, вимірюючи її прояв у різних зонах потужності. Теоретично таких зон може бути три, і в основі кожної з них лежить свій механізм енергозабезпечення роботи. До першої зони відносяться тести, інтенсивність яких обмежує граничний час їхнього виконання до 3-7 с. В другій зоні граничний час – 40-60 з, у третьої – від 1-2 хв до декількох годин.
Залежності між проявами витривалості в кожній з цих зон специфічні й обумовлюються особливостями видів спорту. Так, наприклад, у ковзанярському і велосипедному спорті прояву витривалості більш взаємозалежні, ніж у бігових видах легкої атлетики. У бігу на ковзанах відомо чимало спортсменів, що показують видатні результати на всіх дистанціях, у легкій атлетиці – тільки на суміжних (100 і 200 м, 5 і 10 км).
Витривалість виміряється за допомогою гетерогенних (нееквівалентних) тестів, результати в який залежать не тільки від рівня цієї якості, але і психічного уміння протистояти стомленню. Однакові значення показників граничного часу роботи, максимального кисневого боргу і т.п. у декількох спортсменів ще не дають підстави затверджувати, що в них однакова витривалість. Наприклад, один спортсмен виконує тест із повною мобілізацією вольових якостей, інший припиняє тест задовго до вичерпання енергетичних ресурсів, з появою перших ознак стомлення. Отже, у першого необхідно підвищувати в тренувальному процесі витривалість, у другого - вольові якості.
За результатами максимальних тестів неможливо визначити співвідношення значень рівня витривалості і вольових якостей. Зробити це 

9
краще в субмаксимальном тесті, при виконанні якого вольова мотивація незначна.
В останні роки як показники витривалості стали частіше використовувати біомеханічні критерії. Такі, наприклад, як точність виконання кидків у баскетболі, час опорних фаз у бігу, коливання загального центра мас у русі і т.п. Порівнюють їх значення на початку, середині і кінці вправ. По величині розходжень судять про рівень витривалості: чим менше змінюються біомеханічні показники наприкінці вправи тим вище рівень витривалості.
Добротність тестів витривалості. У більшості випадків неможливо повторити тест на витривалість два рази підряд, а потім розрахувати коефіцієнт надійності. Наприклад, не можна пробігти в повну силу два рази по 3000 м з невеликими інтервалами відпочинку. Тому надійність тестів на витривалість повинна оцінюватися за результатами повторних вимірів, проведених через день, після відновлення спортсмена.
Інформативність показників витривалості визначається двома методами. Спочатку використовується логічний аналіз, на основі якого встановлюється, наприклад, подібність механізмів енергозабезпечення між, наприклад, хокеєм (змагальна вправа) і повторним бігом на відрізках 150-300 м з відпочинком з 40-60 з (тест). Після цього проводяться виміри результатів у тесті й отриманих результатах зіставляються з критерієм.
Еквівалентність тестів витривалості. Установлено, що еквівалентни тести, що вимірюють витривалість в одній зоні потужності. Наприклад, еквівалентні два тести спеціальної витривалості плавців: 1)плавання 6х50 м зі швидкістю 90% від максимальної й інтервалами відпочинку 10 м; 2) час безупинного плавання зі швидкістю 90% від максимальної. Коефіцієнтів кореляції між їхніми результатами, розраховані для спортсменів різних кваліфікаційних груп, рівні 0,70-0,85. На практиці, однак доцільніше застосовувати перший тест, він організаційно простіше (у другому тесті необхідно постійно реєструвати швидкість плавання, що технічно не зовсім просто).
Між проявами витривалості в різних зонах потужності залежності дуже специфічні. Вони обумовлюються структурою виду спорту й індивідуальною структурою тренованості. Так, у бігових видах легкої атлетики між результатами в бігу на 300 і 3000 м кореляція невелика 0,2-0,4 (для спортсменів високої кваліфікації). Отже, дані тести нееквівалентні, і причина цього може бути пояснена так: результат у бігу на 300м обумовлений переважно анаеробними гліколитичними можливостями, а на 3000 м – аеробними.
Тому що контроль за витривалістю здійснюється за допомогою специфічних і неспецифічних тестів, то питання про їхню еквівалентність здобуває дуже важливе значення. З одного боку, стандартизований неспецифічний тест гарантує прийнятну точність вимірів, але з іншого боку - його виконання для деяких спортсменів утруднено. Використання ж специфічних тестів підвищує імовірність помилок виміру, однак такі тести психологічно більш привабливі для спортсменів. Наукові дані показують, що 
10
багато специфічних і неспецифічних тестів еквівалентні, але за умови, що в останніх забезпечується мотивація на граничний результат.
Контроль за гнучкістю.
Здатність виконувати руху з великою амплітудою називається гнучкістю. Отже, щоб оцінити рівень розвитку цієї рухової якості, необхідно вимірити амплітуду рухів. Зробити це можна такими способами:
1)механічним;
2)механоелектричним
3)оптичним;
4)рентгенографічним.
У першому випадку гнучкість вимірюють за допомогою механічного гоніометра-кутоміра, до однієї з ніжок якого прикріплений транспортир. Ніжки гоніометра кріпляться на подовжніх осях сегментів, що утворять суглоб. При виконанні руху (згинання, розгинання, обертання і т.п.) змінюється кут між осями сегментів, і ця зміна реєструється гоніометром. Якщо транспортир замінити потенційним датчиком, вийде електрогоніометр. Виміри з його допомогою дають можливість одержати гоніоргаму ( у виді графічного зображення ввести його в запам'ятовуюче пристрій ЕОМ). Цей метод контролю більш точний; крім того, він дозволяє простежити за зміною суглобних кутів у різних фазах руху.
Оптичні методи виміру гнучкості засновані на застосуванні фото-, кіно-, відео реєстрації. На суглобних крапках тіла спортсмена зміцнюються датчики-маркери; зміна їх фіксується апаратурою, що реєструє. Наступна обробка фотознімків чи фотоплівки дозволяє визначити рівень розвитку гнучкості. Точність оптичних методів залежить від:1)погрішностей апаратури, що реєструє;2)способу кріплення маркерів на суглобних крапках і величин їхнього зсуву при виконанні руху.
Рентгенографічний метод дозволяє визначити теоретично припустиму амплітуду руху, розрахувавши її на підставі рентгенологічного аналізу будівлі суглоба.
Гнучкість виміряється:1)у кутових градусах;2)у лінійних мірах. В другому випадку спортсмен виконує тест (наприклад, викрут з ціпком), і найменша відстань між великими пальцями рук (у сантиметрах) буде характеризувати його гнучкість у цьому завданні. При використанні лінійних показників необхідно в результат виміру вносити виправлення з обліком неоднакових у різних людей розмірів тіла.
Розрізняють два типи показників гнучкості, значення яких залежать від способу її виміру. При вимірі активної гнучкості тест виконується тільки за рахунок активності м'язів. Пасивна ж гнучкість визначається по тій найбільшій амплітуді, що може бути досягнута за рахунок зовнішньої сили. Величина її повинна бути однакової для усіх вимірів, тільки в цьому випадку можна одержати об'єктивну оцінку пасивної гнучкості.
Величину пасивної гнучкості визначають у момент, коли дія зовнішньої сили викликає хворобливе відчуття. Отже, показники пасивної гнучкості 
11
гетерогени і залежать не стільки від стану м'язового і суглобного апаратів, але і від здатності спортсмена якийсь час терпіти неприємні відчуття. Тому важливо так мотивувати його, щоб він не припинив тест із появою перших ознак болю.
Різниця між величинами активної і пасивної гнучкості (у сантиметрах чи кутових градусах) називається дефіцитом активної гнучкості. І є критерієм стану суглобного і м'язового апарата спортсмена.
Коефіцієнт надійності більшості тестів гнучкості складає 0,85-0,95, а їхня інформативність залежить від того, наскільки амплітуда руху збігається з амплітудою змагально вправи. Так, наприклад, інформативність показників гнучкості махових рухів ногами велика у футболістів, стрибунів у висоту і довжину.
Еквівалентність тестів гнучкості невелика: спортсмен, гнучкий в одних рухах, може мати невисокі показники гнучкості в інші. Тому комплексна оцінка гнучкості можлива, якщо вона виміряється в різних завданнях (у різних суглобах).
Контроль за спритністю.
Відповідно до положень теорії спорту високий рівень розвитку спритності припускає, що спортсмен:
1)уміє виконувати координаціоно складні рухи;
2)виконує їх точно (точність у даному випадку означає, що біомеханічні характеристики цих рухів близькі до еталонного);
3)швидше інших перебудовує свою діяльність при зміні зовнішніх умов;
4)швидше інших освоює нові рухи.
Однак, аналіз показує, що уміння виконувати координаціоно складні рухи і робити це точно характеризує технічну майстерність спортсмена. Уміння швидке перебудовувати свою діяльність при зміні ситуації виміряється часом складної реакції (а це, як відомо, один із проявів швидкісних якостей).
Таким чином, спритність характеризується навченістю, швидкістю освоєння дій, рухів, прийомів і т.п. Для того щоб вимірити цю властивість моторики спортсмена, необхідно насамперед мати якісні критерії освоєння рухів.

2. ІНФОРМАЦІЙНО – ТЕХНІЧНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ УЧБОВО – ТРЕНУВАЛЬНОГО І ЗМАГАЛЬНОГО ПРОЦЕСІВ.

Науково – технічний прогрес у фізичному вихованні і спорті став останнім часом реальністю, з яким не можна не вважатися. Найбільше помітно його вплив у інформаційно- технічному забезпеченні змагань і тренувального процесу.
Інформаційно – технічне забезпечення учбово-тренувального процесу.
	У сучасному спорті воно здійснюється по наступним напрямках:
1)автоматизований контроль за підготовленість спортсменів;
2)застосування ЕОМ для планування навантажень, відновлення і харчування;
12
3)використання ЕОМ для організації підготовки спортсменів (ведення документації, контроль і нормування матеріально-технічного забезпечення і т.п.).
4)застосування тренажерних і навчальних пристроїв.
	Застосування досягнень науково-технічного прогресу звільняє тренерів від рутинної, нетворчої роботи і створює умови, при яких вони можуть упритул займатися проблемами виховання спортсмена.
Автоматизований контроль за підготовленістю спортсменів.
	Автоматизованим називається контроль, в основі якого лежить використання технічних засобів і математичних методів для збору, аналізу, збереження і застосування інформації про спортсмена. Він дозволяє  частково чи цілком звільнити від цього фахівців і зосередити їхню увагу на рішенні творчих задач. Автоматизований контроль проводиться на змаганнях, тренувальних заняттях і в лабораторних умовах.
	Найбільше автоматизований контроль застосовується в циклічних видах спорту. При цьому автоматично реєструються не тільки кінцеві результати виступів спортсменів, але і проміжні. Наприклад, час проходження 250-метрових відрізків у веслуванні, у легкоатлетичному бігу й у ковзанярському спорті і т.д.. Така інформація дозволяє судити про тактику, обрану спортсменом про ефективність техніки рухів.
	Можливості автоматизованого контролю обмежуються правилами змагань. Але на тренувальних заняттях цих обмежень ні, і тому тут в останні роки автоматизація контролю впроваджується прискореними темпами. Створюються спеціалізовані тренувальні центри, у яких безпосередньо на місцях тренувань установлюються датчики, що сприймають інформацію про рухи і стан спортсмена.
	Наприклад, на біговій доріжці встановлюються тензометричні платформи довжиною не менш 4 м (про те, що вони вправлені в доріжку, спортсмен може і не знати). Вони реєструють тривалість опорних і польотних періодів у бігу, вертикальну, горизонтальну і подовжню складові опорних реакцій. Одночасно фотокамери, оптична вісь яких перпендикулярна напрямку руху спортсмена, реєструють кінематику його рухів (для цього на суглобних точках тіла спортсмена встановлюються маркери. Траєкторія руху цих точек може служити для оцінки техніки рухів). І тензометрична доріжка, і кінокамери з'єднані з 
ЕОМ, що аналізує інформацію, яка надходить у неї. Тренер одержує результат аналізу в зручній для нього формі (цифровий, графічної).
	Особливо перспективна автоматизація контролю навантажень тренувальних вправ. Наприклад, спортсмен виконує завдання – повторне плавання (біг, веслування і т.п.) на відрізках. Автоматично реєструється: тривалість кожного відрізка, тривалість інтервалів відпочинку, швидкість плавання, кількість повторень. У пам'яті ЕОМ міститися зведення про терміновий тренувальний ефект різних варіантів тренування. Після закінчення вправи плавець одержує бланк, на якому є кількісний і якісний аналіз його роботи. Усе це зберігається в пам'яті ЕОМ.

13
	У лабораторних умовах автоматично реєструються показники стандартних і переважно неспецифічних тестів: таких, як частота серцевих скорочень, споживання кисню, молочна кислота крові і т.п. Одночасно реєструється механічна робота і потужність навантаження, що дозволяє розрахувати співвідношення між механічною (фізичної) і фізіологічної навантаженнями.
Застосування ЕОМ для планування навантажень, харчування і відновлення.
	Можливості ЕОМ у плануванні навантажень невичерпні, і дійсна їхня оцінка буде зроблена пізніше, після нагромадження досвіду такої роботи. Для допомоги тренеру в плануванні навантаження в пам'яті ЕОМ повинні зберігатися:
1)	перелік тренувальних вправ, використовуваних спортсменом визначеної кваліфікації в конкретному виді спорту;
2)	повна характеристика кожного з цих вправ (спеціалізованість, складність);
3)	спрямованість вправ у залежності від методу їхнього виконання і рівня фізичної працездатності спортсмена;
4)	основні правила планування, засновані на принципах підготовки спортсменів ( у них указуються мінімальна і максимальна тривалості різних типів занять; оптимальний набір вправ для кожного з них; прийнятна послідовність виконання, методи виконання і .т.п).
Працюючи з ЕОМ, тренер вводить у неї запит, у якому вказує працездатність спортсмена, тривалість заняття, його тип, бажаний склад вправ по спеціалізованості, складності, спрямованості і т.д. ЕОМ на основі аналізу вже зберігається в ній і інформації, що знову вводиться, видає кілька можливих варіантів навантаження тренувального заняття. Точно так само можна планувати динаміку навантажень і мікроциклах, етапах, періодах, попередньо ввівши в ЕОМ правила цієї роботи.
	Інформація про навантаження занять використовується для планування раціону харчування і засобів відновлення. У пам'яті ЕОМ повинні зберігатися енергетичні характеристики вправ, калорійність і мікроелементний склад харчових продуктів і т.п. Ввівши в ЕОМ дані про спортсмена (маса тіла, його щільність і відсоток жиру), показники навантаження занять і вимоги до харчування, можна одержати кілька раціонів меню.
З переліку засобів і методів відновлення, що зберігаються в пам'яті ЕОМ, вибираються адекватні тренувальним навантаженням і рекомендуються спортсмену.
Застосування ЕОМ в організації підготовки спортсменів.
	Ефективність підготовки спортсменів залежить від злагодженої роботи багатьох людей і організацій. Координувати її можна за допомогою ЕОМ, використовуючи для цього управлінські програми. Однієї з таких програм може бути програма підготовки, у якій указуються кількість тренувальних зборів, тривалість кожного з них; склад керівників, фахівців і спортсменів, запрошуваних на збір; матеріально-технічне забезпечення і т.п.
14
	ЕОМ у потрібний час видає інформацію про то, кого, що і коли потрібно робити, контролює виконання завдань.
	Вона використовується в системі підвищення кваліфікації тренерів і спортсменів. Для цього в неї вводиться науково-методична інформація (книги, статті, звіти наукових установ про результати дослідницької робіт і т.п.). Порядок уведення такої інформації в ЕОМ наступний: автор, країна, назва роботи, її вхідна дані, анотація, ключові слова, зміст.
	Тренер, працюючи з комп'ютером, може відшукати будь-яку статтю чи книгу, задаючи ключові слова. Наприклад, він може запросити роботи, у яких основними є наступні ключові слова: плавання, тренувальний мікроцикл, спеціалізовані вправи. Будуть витягнуті з пам'яті і надруковані відбитки всіх 
робіт, у яких розглядається планування спеціалізованих вправ у мікроциклах тренування плавців.
Застосування тренажерних і навчальних пристроїв.
	Тренажери здавна використовувалися в підготовці спортсменів, але останнім часом їхнє застосування не тільки розширилося, але і змінилося якісно. Зв'язано це з тим, що за допомогою тренажерів можна:
1)	підвищити інтенсивність занять;
2)	збільшити прояв фізичних якостей у рухах при збереженні їхньої форми;
3)	акцентовано впливати на ті фази руху, що при звичайному виконанні лімітують його ефективність;
4)	збільшити коефіцієнт спеціалізованості навантаження за рахунок більшого наближення структури тренувальних вправ до структури змагальних.
Розрізняють тренажерні пристрої для удосконалювання рухових можливостей (перша група) і знань (друга група).
	У першу групу входять два типи тренажерів: спеціалізовані і тренажери загального впливу.
	За допомогою спеціалізованих тренажерів удосконалюються елементи змагальної вправи, крім того вони дозволяють виконувати рухи, структура яких близька до структури змагальних вправ. Такі тренажери можуть бути побудовані тільки після детального дослідження змагальної вправи: її біомеханічних, фізіологічних і т.п. характеристик. Важливо відзначити, що в основі тренажерних пристроїв повинні лежати найбільш вагомі (інформативні) критерії змагальної вправи. Так, якщо результат визначається рівнем вибухової 
сили, то при роботі на тренажері ця сила повинна виявлятися в досить широких межах. При цьому діапазон величин сили, більше змагальних, заслуговує на особливу увагу. Така робота з перевищенням змагальних вимог завжди створює визначений запас потенційних можливостей спортсмена.
	З числа спеціалізованих тренажерів найбільше поширення одержали гребні і плавальні. Гребний тренажер виконаний у виді моделі човна, що міститься в лабораторії. Зусилля на веслі регулюються спеціальними пристроями; контроль їхньої динаміки здійснюється постійно. На тренажері одночасно можуть працювати від одного до восьми чоловік. Величина фізичного навантаження при цьому досягає граничних значень.
15
	Тренажери такого типу називаються тренажерами зі зворотним зв'язком. У їхню конструкцію входить вимірювальний блок, за допомогою якого реєструється інформація як про параметри виконуваного руху, так і про стан спортсменів. Останнім часом у зв'язку з розвитком мікропроцесорної техніки така інформація надається тренеру практично миттєво. Наприклад, спортсмен виконує рух (штовхання ядра, гімнастичну комбінацію, стрибок у воду і т.п.), що реєструється різними вимірювальними пристроями. Перед виконанням наступної спроби він може подивитися на екрані дисплея сам рух і його кінематичні і динамічні характеристики.
	Є тренажери складні (і по конструкції, і по вимірювальному комплексі) і дорогі, але є безліч простих тренажерів, що можуть застосовуватися в масовому спорті.
Приклад. Відомо, що при навчанні дітей спринтерському бігу важливо навчити правильно ставити стопу на доріжку: це, по-перше, забезпечить оптимальні реакції опори і, по-друге, дозволить виконувати біг з високою частотою. Учені досліджували постановку стопи за допомогою тензометричного взуття і визначили, яким повинний бути технічно правильний опорний період. Потім вони взяли звичайні тапочки й в устілках зміцнили контакти. Правильна постановка стопи в бігу в цих тапочках приводила до замикання контактів, унаслідок чого загорялася лампочка, укріплена на скроні випробуваного в зоні видимості. Якщо лампочка загорялася при кожній опорі, значить техніка бігу була правильною. Можна було б замість лампочки зміцнити мініатюрний мікрофон, що подавав би звуковий сигнал.
	Спеціалізовані тренажери використовуються не тільки в циклічних видах спорту, але й у єдиноборствах, у спортивних іграх. Наприклад, тренажер по удосконалюванню техніки виконання прийомів у партері. Він дозволяє не тільки інтенсифікувати вправу, але й одержати інформацію про прикладений спортсменом силі.
	У спортивних іграх тренажери використовуються для подачі м'ячів. Вони виконуються у виді «гармат», що вистрілюють м'ячами (з різною швидкістю, траєкторією, частотою і т.п.). Це дає можливість не тільки інтенсивно виконувати технічні прийоми, але і робити це в стандартних умовах (що дуже важливо при навчанні).
	Крім спеціалізованих для удосконалювання рухових можливостей застосовуються неспецифічні тренажери чи тренажери загального впливу. Ціль їхнього застосування - підвищення рівня рухових якостей, що виявляються в будь-яких вправах.
	Одним з таких пристроїв є кардіолідер, у якому програмується інтенсивність вправ (по частоті серцевих скорочень). Він містить у собі: біоелектричний підсилювач потенціалів серця; пристрій для оцінки тривалості серцевого циклу і порівняння його з програмувальним; електрокардіографічні електроди; звуковий генератор і телефон-навушник.
	При використанні кардіолідера плануються не компоненти вправи (тривалість, швидкість і т.п.), а результат його впливу на спортсмена (у даному 
16
випадку на ЧСС). Наприклад, під час вправи ЧСС повинна змінюватися від 150 до 160 уд/хв. При роботі з такою інтенсивністю звуковий генератор не працює; якщо спортсмен знижує її, то через якийсь час ЧСС стає менше 150 уд/хв і відразу з'являється звук визначеної тональності. Він сигналізує, що потрібно підвищити інтенсивність вправи. І навпаки, якщо потужність вправи перевищує задану, те і ЧСС виходить за верхню границю інтервалу: у навушниках з'являється звук іншої тональності, що сигналізує про необхідність зменшити потужність вправи.
	Удосконалювання приладів типу кардіолідерів привело до появи зовсім нових пристроїв. Одним з них є «Спорттестер», що складається з датчика, приймача, що сприймає кожне скорочення серця, інтерфейсу, портативного комп'ютера і друкуючого пристрою. Датчик укріплений на спеціальному поясі, що надягає на себе спортсмен. Сприймаючи скорочення серця, він посилає сигнал на приймач з мікрокомп'ютером. Останній виконаний у виді наручних годин і дозволяє фіксувати в пам'яті значення ЧСС за 5, 15 чи 60 с. При 5-секундних інтервалах тривалість вправи, протягом якого буде реєструватися ЧСС, складає 1 година 20 хв. Для двох інших випадків вона відповідно збільшується до 4 і 16 ч.
	Спортсмени і тренери, що застосовують «Спорттестер», можуть систематично одержувати наступну інформацію:
1)суму серцевих скорочень як за все тренувальне заняття, так і за будь-яку його частину. Нагадаємо, що ці дані є критеріями обсягу навантаження.
2)час, протягом якого частотні характеристики скорочень серця відповідали визначеним значенням.
	Застосування «Спорттестера» дозволяє оперативно керувати тренувальним процесом; у цьому випадку органічно сполучаються контроль навантажень і їхня корекція відповідно до задач тренування.
	Тренажери для удосконалювання знань використовуються у всіх видах спорту. У тих випадках, коли необхідно вивчати загальні питання спорту (чи теорію однієї якоїсь спортивної дисципліни), використовуються стандартні навчальні і контролюючі комплекси.
	Спеціалізовані тренажери такого ж типу призначені для удосконалювання тактичних знань і тактичного мислення. Найсучасніші з них виконані на базі відеомагнітофонів і персональних комп'ютерів. З їхньою допомогою можна експонувати тактичні положення, різні ігрові ситуації, у яких можливо кілька рішень, але якесь з них тактично найбільше доцільно. Спортсмен аналізує пропоновані йому ситуації, вибирає удаване йому правильним тактичне рішення. Якщо допускається помилка, то вона відразу аналізується і виправляється.
	Тренажери для масової фізичної культури дозволяють як контролювати рівень фізичної підготовленості фізкультурників, так і підвищувати його.
Інформаційне забезпечення змагань.
На змаганнях використовуються пристрої, призначені для виміру і відображення результатів. Немає ніяких принципових розходжень між 
17
способами вимірів змагальних і тренувальних результатів: і в тім і в іншому випадку використовуються однакові вимірювальні системи. При цьому, звичайно, враховуються правила проведення змагань, у повній відповідності з який повинні бути методи виміру їхніх результатів.
	Щільність результатів на багатьох змаганнях велика; наприклад, навіть у лижних гонках на 30 км призерів іноді розділяють соті частки секунди. Тому в будь-яких змаганнях, і особливо з роздільним стартом, вимоги до точності вимірів дуже високі.
	Широке поширення одержала на змаганнях обчислювальна техніка. З одного боку, вона є елементом автоматизованої вимірювальної системи. Інше призначення обчислювальних машин – здійснення інформаційного пошуку при обслуговуванні глядачів, преси, офіційних осіб. Для цього в пам'ять ЕОМ закладається будь-яка інформація про спортсменів (вік, місце проживання, довжина і маса тіла, кращі результати, соціальний статус і .т.п), що у потрібний момент розшукує інформаційно – пошукова система.
	У пам'ять ЕОМ закладається також програма змагань, і машина контролює правильності її реалізації.
	Для великих змагань спеціально розробляються автоматизовані системи керування ними.

3. МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ЗМАГАЛЬНОЮ ДІЯЛЬНІСТЮ СПОРТСМЕНІВ. 
Змагальна діяльність являє собою організоване за визначеними правилами суперництво з метою виявлення й об'єктивного порівняння спортивної майстерності. Результати змагань характеризують ефективність тренувальної і змагальної діяльності: якщо вони постійно ростуть, виходить, тренувальний процес організований методично правильно.
Сказане підтверджується зіставленням динаміки результатів найбільших змагань за ряд років і зміною змісту і величини тренувальних навантажень. Але навіть найвищий результат, показаний на змаганнях, не дозволяє відповісти на запитання про сильні і слабкі сторони підготовленості спортсмена. Для цього 
7
потрібна додаткова інформація, що може бути отримана в ході контролю змагальної вправи.
Розвиток вимірювальної й обчислювальної техніки в останні роки привів до того, що навіть у такій простій вправі, як біг на 100 м, можна зареєструвати десятки різних показників. Наприклад, можна вимірити час реакції спринтера, час досягнення їм максимальної швидкості, час її утримання і падіння, довжину і частоту кроків на різних ділянках дистанції, час опори і переносу, горизонтальну і вертикальну складові зусиль, коливання загального центра мас, кути в суглобах у різних фазах опорного і польотного періодів і т.д. Крім цих безпосередньо вимірюваних показників можна використовувати і розрахункові (наприклад, витрати енергії).

18
Ще великим виявляється кількість показників у таких змагальних вправах, як спортивні ігри, єдиноборства. Зареєструвати їх усі, а потім проаналізувати, зіставляючи з критеріями тренувальної діяльності і показниками, що характеризують підготовленість спортсмена, тренеру попросту неможливо. Тому необхідно вибрати з безлічі показників змагальної вправи тільки інформативні, котрі і повинні застосовуватися в ході контролю.

Інформативність критеріїв ЗД у деяких видах спорту (критерії)

Види спорту	Педагогічні
	Біомеханічні
	Фізіологічні
	Біохімічні
	Психологічні
	Естетічні
	
Циклічні	     Х	 ХХХ	 ХХХ	 ХХХ	 ХХХ	   Х	
Ігрові	 ХХХ	    Х	  ХХ	 ХХХ	 ХХХ	  ХХ	
Єдиноборства	 ХХХ	    Х	  ХХ	 ХХХ	 ХХХ	   Х	
Аціклічні		 ХХХ	 ХХХ	 ХХ	 ХХХ	   Х	
Вправи на мистецтво рухів	   ХХ	 ХХХ	 ХХ	 ХХ	 ХХХ	 ХХХ	

У цій таблиці критерії з трьома Х - високої інформативності; двома Х – середньої, одним Х – низкою. Наприклад, у бігу чи плаванні інформативні біомеханічні критерії, що характеризують силу відштовхування (гребка). У спортивних же іграх біомеханічні критерії найчастіше менш інформативні: так, наприклад, удар по м'ячі у футболі повинний бути, насамперед, раптовим, схованим і тільки потім біомеханічно раціональним.
Методи реєстрації показників змагальної діяльності.
 Найбільш розповсюджений – експертна оцінка якості виконання будь-якої змагальної вправи. Тренер оцінює виступи спортсменів на змаганнях відповідно до метрологічних вимог до експертизи. Крім того, змагання записують на відеомагнітофон; дії спортсменів стенографують чи вимірюють за допомогою різного роду приладів.
Останнім часом усе більше поширення одержує автоматична реєстрація різних показників змагальної діяльності з негайною обробкою даних на ЕОМ. При цьому міра інформативності показників визначається в ході зіставлення їхніх чисельних значень з результатами змагань, що у цьому випадку використовуються як головний критерій. Обчислювальні операції полягають у розрахунку коефіцієнтів кореляції між цим головним критерієм (результатом змагань) і показниками (елементами змагальної вправи).
Реєстрація змагальної діяльності в циклічних видах спорту.
У цих видах спорту найбільш інформативні дані про біомеханічні критерії основного елемента вправи (кроку, гребка) і динаміку фізіологічних і біомеханічних показників під час його виконання. Біомеханічні показники реєструють за допомогою швидкісних кінокамер, розташованих на біговій 

19
доріжці, веслі. Біологічні показники змагальних циклічних вправ вимірюють або безпосередньо при їхньому виконанні (як, наприклад, частоту серцевих скорочень), або відразу ж після їхньому закінченні (наприклад, біомеханічні критерії). При цьому погрішності вимірів різко зростають при збільшенні проміжку між закінченням змагань і початком контролю.
Кількісні значення біологічних критеріїв указують на величину навантаження змагальної вправи. При їхньому аналізі необхідно обов'язково враховувати результат у змаганнях.
Реєстрація змагальної діяльності в аціклічних видах спорту.
Методика реєстрації ЗД у циклічних видах спорту заснована на оцінці одного елемента (кроку, гребка), кількісні значення якого будуть розрізнятися в залежності від ряду факторів (підготовленість і стан спортсменів, стомлення і т.п.). В аціклічних видах спорту структура ЗД набагато складніше: наприклад, стрибки містять у собі розбіг (у висоту – по складній траєкторії), відштовхування і дії в повітрі. У зв'язку з цим ефективність виконання різних елементів вправи може виявитися неоднаковою. Найбільше доцільно оцінювати її також за біомеханічними критеріями.
Структура аціклічних видів спорту різна, і тому для контролю змагальної діяльності в них використовуються різні критерії. Оцінка їхньої інформативності повинна проводиться по величині коефіцієнтів кореляції між результатами в змаганнях.
Контроль змагальної діяльності в спортивних іграх.
Інформативними показниками ЗД у спортивних іграх є насамперед ті, що характеризують обсяг, різнобічність і ефективність командних і індивідуальних техніко-тактичних дій. Тому що вони оцінюються в ході візуальних спостережень, те необхідно попередньо обмовити методику реєстрації кожного з них. Наприклад, що вважати атакою команди, з якої дії вона починається і чим може закінчитися і т.д.
Донедавна найбільш розповсюдженим методом контролю ЗД у спортивних іграх було наговір техніко-тактичних дій на магнітофон. Поява персональних комп'ютерів дозволило підвищити точність реєстрації і прискорити обробку даних.
Найпростіше контролювати ЗД у спортивних іграх за допомогою персонального комп'ютера БК-0010. На його панелі розташовуються клавішні сенсорні пристрої. Кожне з них кодується визначеною ігровою дією. У пам'яті ПК буде зареєстровано не тільки кожне торкання, але і тривалість натискання на сенсорний пристрій (останнє особливо важливо, коли вимірюють тривалість окремих фаз гри)
Контроль змагальної діяльності в єдиноборствах.
Методи й об'єкти контролю, використовувані в змаганнях з боксу, боротьбі, фехтуванню, аналогічні тим, що використовуються в спортивних іграх. Насамперед це стосується оцінки обсягу, різнобічності й ефективності що атакують і захисних дій. Зі значення в іграх і єдиноборствах варіюють у широких межах, і тому надійність повторних вимірів звичайно не буває 
20
високої. Проте використовувати результати контролю ЗД у єдиноборствах можна в наступних напрямках:
1)як кількісні орієнтири, на основі яких нормується тренувальне навантаження. Так, наприклад, якщо співвідношення дій, проведених борцями в партері і стійці, у змаганнях складає в середньому 53 і 47%, а обсяг прийомів до партері, виконаних спортсменами різних вагових категорій, коливається від 38 до 72%, те, очевидно, у цих же межах повинні варіювати і тренувальні обсяги спеціалізованих вправ;
2)за результатами контролю можна оцінювати ефективність змагальних дій спортсменів. Так, наприклад, контролюючи ЗД юніорів-рапіристів, було встановлено, що 68,5% атак завершуються уколом прямо і тільки 12,5%-переворотом кнаружи. Таке співвідношення дій, що атакують, не можна визнати ефективним, і тому необхідно змінити співвідношення обсягів тренувальних дій, що атакують, а також тактику ведення двобоїв.
Контроль змагальної діяльності в координаційних видах спорту.
Необхідно відзначити всю умовність прирахування деяких видів спорту до координаційних. Дійсно важко переоцінити ролі координаційних механізмів у  гімнастиці чи фігурному катанні, але не менш важливі вони у веслуванні, стрибках у довжину, баскетболі.
Показники ЗД у координаційних видах спорту різноманітні, але найбільш інформативні наступні. По-перше, елементний склад змагальних вправ. Візуальні спостереження на змаганнях і аналіз кино-и відеозаписів спостереження дозволяють одержати різного виду дані. По-друге, у цих видах спорту необхідно контролювати якість виконання змагальних вправ (композиційну цілісність, артистичність, виразність, відповідність музики і структури рухів і т.д.). Робиться це за допомогою експертизи. По-третє, інформативними є біомеханічні і фізіологічні критерії ЗД.

4. МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ТЕХНІЧНОЮ І ТАКТИЧНОЮ ПІДГОТОВЛЕНІСТЮ СПОРТСМЕНІВ.

Контроль за технічною підготовленістю, чи за технічною майстерністю, полягає в оцінці того, що вміє робити спортсмен і як він виконує освоєні рухи.
Розрізняють два основних методи контролю за технічною майстерністю: візуальний і інструментальний.
Візуальний контроль є найбільш розповсюдженим, одним з основних у спортивних іграх, єдиноборствах, гімнастиці, фігурному катанні і деяких інших видах спорту. 
Наприклад, перед виміром технічної майстерності футболістів по кількості і точності виконання коротких, середніх і довгих передач варто попередньо домовитися про їхню класифікацію. Кожен спостерігач повинний знати, що довгими потрібно вважати передачі на 30 м і більш, середніми – на 15-30 м, короткими – до 15 м. Оцінюючи точність виконання передачі, потрібно враховувати ступінь взаєморозуміння футболістів. Припустимо, що гравець А. 
21
робить точну і тактично обґрунтовану діагональну передачу на хід гравцю Б. Останній, невірно оцінивши позицію, пізно починає рух і не встигає до м'яча. У цьому випадку помилка записується спортсмену Б, що в кінцевому рахунку позначиться на його індивідуальному коефіцієнті технічної майстерності.
Візуальний контроль технічної майстерності може проводиться як у ході безпосередніх спостережень за діями спортсмена, так і за допомогою відеомагнітофонної техніки. Другий спосіб останнім часом стає усе більш розповсюдженим. Це зв'язано з можливістю:
1)документально зафіксувати руху спортсмена (а при наявності декількох відеокамер – з різних точек);
2)при систематичному записі мати відеотеку рухів спортсмена й аналізувати його технічну майстерність у динаміці.
3)використовувати стіп кадр, а також уповільнено відтворювати записані рухи, що підвищує вірогідність їхнього аналізу;
4)усунути вплив змагальної обстановки на результати спостережень. Навіть досвідчений експерт, спостерігаючи за спортсменом на змаганнях, може помилятися в оцінці його рухів (дій) внаслідок емоційного порушення, захопленості якимсь моментом і т.п.
Інструментальний контроль за технічною майстерністю призначений для виміру біохімічних характеристик техніки рухів. Реєстрації підлягають час, швидкість і прискорення руху в цілому чи його окремих фазах, зусилля, що розвиваються при виконанні рухів, положення тіла чи його сегментів. Вибір кожного з показників визначається мірою їхньої інформативності.
У практиці сучасного спорту в більшості випадків реєстрація показників техніки і їхній аналіз розділені тимчасовим інтервалом (іноді дуже значним). Наприклад, спочатку вимірюють зусилля спортсмена в бігу й одержують у результаті вимірів їхнє графічне зображення. Потім після спеціальних процедур (переклад графічних даних у цифрові, перфорація, введення в ЕОМ і т.д.) їх обробляють і оцінюють силові якості і техніку спортсмена. Такий спосіб контролю не перспективний. Останнім часом найбільший розвиток одержують методи, у яких вимірювальні пристрої з'єднані з аналізаторами і комп'ютерами. У цьому випадку повний аналіз виробляється відразу ж по закінченні руху. Спортсмен може зіставити своє відчуття руху з об'єктивною оцінкою його техніки і на основі такого зіставлення внести необхідні корекції в тренувальний процес.
Реєстрація біомеханічних характеристик рухів є початком оцінювання ефективності спортивної техніки. Значні погрішності вимірів на цьому етапі неможливо усунути ніякими наступними операціями; унаслідок цього остаточне судження про технічну майстерність спортсмена буде помилковим. У такий спосіб точність оцінки технічної майстерності спортсмена залежить насамперед від точності виміру біомеханічних характеристик рухів. 
Наприклад, кінофототехника буде корисна в тому випадку, якщо вести зйомку з частотою 100 і більш кадрів у секунду при дотриманні всіх 
22
метрологічних вимог. Насамперед необхідно забезпечувати рівномірність протягання стрічки. Установлено, що зневага цими вимогами приводить до значних погрішностей тимчасових інтервалів між кінокадрами. Наприклад, в одному з експериментів при вимірі біомеханічних характеристик техніки стрибків у довжину в спортсменів, що мала результати 7,80-8,09 м, були отримані значення швидкості на останніх кроках розбігу 9,80-11,23 м/с, а в одного спортсмена – 13,3 м/с. Перевірка цього результату показала, що швидкість протягання стрічки в момент його стрибка не відповідала стандарту: замість 100 кадрів у секунду насправді було 87. Крім того, швидкості протягання стрічки перед початком зйомки повинні визначатися помилки масштабного коефіцієнта, помилки аналізу кінограм.
Контроль за обсягом техніки.
Обсяг техніки визначається загальним числом дій, що виконує спортсмен на тренувальних заняттях і змаганнях. Контролюють його, підраховуючи всі ці дії. Коли кожне з дій чітко визначено, помилки реєстрації мінімальні. Наприклад, при записі технічних прийомів на футбольному матчі трьома спостерігачами були отримані наступні підсумкові результати: 765, 765 і 769 дій. Помилка, як бачимо, менш 1%.
Змагальний обсяг техніки варіативний і залежить від кваліфікації суперника, тактики двобою і т.п. Наприклад, спортсмени однієї і тієї ж футбольної команди можуть виконати за гру від 400 до 1000 технічних прийомів, при цьому результати матчів не будуть взаємозалежні з обсягом дій.
У циклічних видах спорту (біг, плавання, веслування) показники обсягу техніки неінформативні.
Тренувальний обсяг технічних прийомів свідчить про потенційні можливості спортсменів, а відношення змагального обсягу до тренувального – про їхню реалізацію.
Контроль за різнобічністю техніки.
Різнобічність технічної підготовленості спортсмена визначається ступенем розмаїтості рухових дій, який володіє спортсмен. Тренувальна різнобічність, як правило, вище змагальної. Це зв'язано з тим, що у відповідальних зустрічах з рівними по класі суперниками спортсмен використовує обмежене число (іноді один-два) технічних прийомів.
У спортивних іграх інформативним показником різнобічності є співвідношення частоти використання різних ігрових прийомів, наприклад, відношення числа передач до числа ударів по воротам у футболі.
Надійність показників різнобічності невелика і залежить від багатьох факторів (рангу змагань, тактико-технічної майстерності суперника і т.п.).
Контроль за ефективністю техніки.
Ефективність техніки спортивних рухів визначається по ступені її близькості до індивідуально оптимального варіанта. У принципі найбільш ефективної повинна бути визнана така техніка руху, при якій щонайкраще реалізується руховий потенціал спортсмена. Ступінь реалізації залежить від багатьох факторів, у тому числі і від таких, як мотивація, тактична і фізична 
23
підготовленість. Передбачається, що ефективна техніка забезпечує досягнення максимально можливого в рамках даного руху результату. Отже, спортивний результат – важливий, але не єдиний критерій ефективності техніки. Не міні інформативні інші критерії, що характеризують абсолютну, порівняльну і реалізаційну ефективність техніки.
Визначення абсолютної ефективності техніки. Для цього спочатку реєструють показники техніки досліджуваного руху, а потім зіставляють ці значення з еталонними, обраними на основі біомеханічних, фізіологічних, психологічних і естетічних критеріїв.
Установлено, наприклад, що біомеханічно доцільним є прямолінійне і з незначними коливаннями швидкості рух човна по дистанції (за винятком стартового і фінішного відрізків). Такий рух забезпечується ефективною технікою, і насамперед за таким критерієм, як імпульси сили гребків: вони повинні бути однакові для правого і лівого веселий. У випадку асиметрії силової підготовленості весляра можливі визначені розходження за тимчасовими показниками техніки.
У лижному, ковзанярському спорті, плаванні, веслуванні абсолютна ефективність техніки може оцінюватися по відстані, подоланій за гребок (крок).
При аналізі абсолютної ефективності техніки в спортивних іграх рекомендується використовувати так називаний пріоритетний підхід. Він полягає в наступному. Відомо, якими повинні бути біомеханічно ефективні удари по м'ячі у волейболі, футболі, тенісі. Але в ряді ігрових ситуацій ці удари потрібно виконувати потай, раптово. При цьому не завжди є можливість зробити їх біомеханічно правильно. У цьому випадку при оцінці ефективності потрібно орієнтуватися не на біомеханічні чи фізіологічні критерії, а на тактичні, психічні. Якщо спортсмен вирішив ігрову задачу, даної ситуації, виходить, технічний прийом, виконаний їм, ефективний.
Визначення порівняльної ефективності техніки. Цей метод оцінки заснований на зіставленні техніки руху спортсмена з технікою аналогічного руху, виконаного спортсменом високої кваліфікації. Тому що техніка останнього досить індивідуальна, як зразок доцільно вибирати такого видатного спортсмена, що по фізичній і психічній підготовленості близький до порівнюваного. Найчастіше, однак, як зразок використовують усереднену техніку групи спортсменів високої кваліфікації.
Специфіка визначення порівняльної ефективності техніки в іграх і єдиноборствах полягає, по-перше, у недостатній метрологічній обґрунтованості її критеріїв. У цих видах спорту ефективна та техніка прийомів, що приводить до практично корисного результату. Але справа в тім, що єдиного результату немає. В одному випадку це обведення суперника, в іншому – точно виконана передача, у третьому – забитий м'яч і т.д. По-друге, значення критеріїв ефективності, що використовуються на практиці, дуже варіативні. Наприклад, кількість точних передач у матчі може коливатися від 60 до 100%. Тому потрібно порівнювати показники ефективності, зареєстровані в серії ігор чи 

24
двобоїв, зіставляючи при цьому як середні арифметичні, так і стандартні відхилення.
У єдиноборствах і ігрових видах спорту не можна зіставляти показники ефективності техніки спортсменів, що виступають у змаганнях різного кваліфікаційного рівня, у різних лігах і т.п. Наприклад, коефіцієнти ефективності технічних прийомів футболістів, що грають у вищій лізі і в другий, можуть бути однаковими, але з цього зовсім не випливає, що всі прийоми вони виконують однаково добре. Коли команди другої ліги грають між собою, ефективність техніко-тактичних дій може бути досить високої. Якщо ж така команда зустрінеться з командою вищої ліги, то показники ефективності техніки її ігри різко знизяться.
Визначення реалізаційної ефективності техніки. Методи оцінки ефективності техніки, засновані на реалізації рухового потенціалу, полягають у зіставленні результату, показаного в змагальній вправі, з тим досягненням, що спортсмен міг би показати, якби володів відмінної (ефективної) технікою рухів. Методика такого підходу складається в розрахунку належного результату у вправі (відповідного руховим можливостям спортсмена) і порівнянні його з показаним. Чим більше різниця, тим менш ефективна техніка.
Важливим моментом є оцінка рухового потенціалу з комплексу найбільш інформативних фізичних якостей. У спрощеному варіанті руховий потенціал може бути представлений одним показником (для стрибунів у висоту – відносною силою підошовних згиначів стопи, для бігунів на середні дистанції- максимальним споживанням кисню, для плавців – силою в плаванні «на прив'язі»). У групи спортсменів виміряються результати у вправі, техніку якого хочуть оцінити, і результати в тесті рухового потенціалу. По цим даним складається рівняння регресії.
Різновиди оцінок ефективності техніки.
Розрізняють три різновиди оцінки ефективності техніки:
1)інтегральну, коли оцінюється ефективність техніки вправи в цілому. Наприклад, якщо один метає спис на 70 м, а другий – на 75, то в першого ефективність техніки середня, у другого – висока. Недоліком інтегральної оцінки є те, що, визначаючи по її результатах ступінь недосконалості техніки, тренер не може визначити, у чому конкретно полягають помилки;
2)диференціальну, у ході якої визначають ефективність деяких елементів руху.
3)диференційно-сумарну оцінку; у цьому випадку оцінюється ефективність техніки кожного елемента вправи, потім результати сумуються і виводиться загальна оцінка.
Найбільше поширення в сучасному спорті одержала диференціальна оцінка, процедура виведення якої складається з наступних етапів: 1)проведення вимірів показників техніки елементів вправи;2)розрахунок коефіцієнтів кореляції між їх чисельними значеннями і результатом вправи. 
Показники, значення яких найбільше тісно корелюють із критерієм, розглядаються як інформативні;3)визначається ефективність техніки кожного з елементів вправи.
25
При використанні диференційно-сумарної оцінки додається четвертий етап: розраховується значимість («вага») кожного елемента вправи і виводиться підсумкова оцінка.
Контроль за освоєнням техніки.
Удосконалювання техніки рухів здійснюється поетапно, і на кожном етапі необхідно контролювати її освоєння. Для цього використовують два критерії:1)результат і 2)біомеханічні характеристики вправи.
Виділяють два основних напрямки в контролі за освоєнням рухів: оцінку стабільності і стійкості техніки. У першому випадку вимірюють техніку рухів, виконуваних у звичних умовах (на тренувальних заняттях). У цьому випадку вплив факторів, що збивають, (емоцій, дій суперників і т.д.) на результат вправи незначний. Стабільність результатів і значень основних біомеханічних характеристик вправи буде свідчити про їхнє освоєння.
Роздільний контроль стабільності і стійкості необхідний унаслідок того, що деяки спортсмени в комфортних умовах демонструють ефективну техніку, а на змаганнях і результати різко знижуються, і техніка розладжується. Виявлення причин недостатнього освоєння техніки дозволяє намітити заходи для їхнього усунення (наприклад, збільшити обсяг спеціалізованих вправ і т.п.)
Важливим є контроль за освоєнням техніки в процесі тренувальних занять. Приклад. Спортсмен виконує на тренуванні повторні вправи. Якщо періодично реєструвати їхні біомеханічні характеристики, то вийде наступна картина: спочатку величини цих характеристик відносно стабільні. Потім з якогось моменту (його настання визначається рівнем спеціальної витривалості) розкид значень збільшується, залишаючись як і раніше в межах припустимого. Продовження виконання вправи приводить до ще більшого розкиду значень характеристик і появі помилок. Уміння визначити в процесі контролю цей момент дуже важливо: продовження вправи може привести не до удосконалювання техніки рухів, а до закріплення помилок.
Рух може бути добре освоєно, але показники ефективності техніки будуть варіювати, якщо він буде виконуватися в різних умовах (розходження в покритті доріжки, треку, розходження у взутті, снарядах і т.п.). Це природне явище, і його потрібно враховувати при контролі за освоєнням вправ.
Контроль за тактичною підготовленістю спортсменів.
Контроль за тактичною підготовленістю чи за тактичною майстерністю полягає в оцінці доцільності дій спортсмена (команди), спрямованих на досягнення успіху в спортивних змаганнях. Сукупність таких дій називають тактичними варіантами. Контролю підлягають не тільки самі тактичні дії, але і різноманітні прийоми психологічного впливу на суперників. Ці прийоми використовуються на спільних тренуваннях, у розминці і безпосередньо в змаганнях. Розрізняють індивідуальну, групову і командну тактику. Розробляючи методи контролю тактики, необхідно враховувати:
1)структуру змагальної діяльності в тім чи іншому виді спорту. Так, наприклад, є циклічні види спорту, у яких мається контакт між суперниками. В інших циклічних видах такого контакту немає, тому що змагання проводяться по 
26
роздільних доріжках. Немає контакту між суперниками й у важкій атлетиці, але вони на відміну від попередніх видів спорту, виступають не разом, а послідовно, друг за другом.
2)вплив на тактику рівня підготовленості спортсменів, особливостей партнерів і суперників, зовнішніх умов, задач, які необхідно вирішити спортсмену, і т.п.
Облік усіх цих факторів необхідний для вибору критерію, на підставі якого можна судити про оптимальність тактики спортсмена чи команди. Критерії оптимальності тактики наступні:1)досягнення найвищого результату в змаганнях;2)результат може бути не найвищий, головне – перемогти;3)не тільки ввійти в наступний тур змагань, але і зробити це з найменшою витратою енергії.
Тактична майстерність характеризується обсягом, різнобічністю, раціональністю й ефективністю тактичних дій, що використовує спортсмен на змаганнях і тренуваннях. Видно, що зміст цього визначення дуже близько до визначення проявів техніки. Не випадково в багатьох видах спорту (особливо в іграх і єдиноборствах) говорять не про тактичному чи технічному, а про тактико-технічну майстерність. В основі тактичних (чи тактико-технічних) дій лежать тактичні знання, а також уміння оцінювати ситуації, що виникають під час спортивного двобою. Тому контроль тактичної майстерності пропонує оцінку не тільки тактичних дій, але і тактичного мислення.
Контроль за тактичним мисленням. Тактичні знання в найпростішому варіанті являють собою сукупність правил про те, як і якими способами необхідно вести двобій із суперниками. Вони перевіряються в ході теоретичного опитування. Наприклад, футболіст-крайній захисник - повинний знати, що він може і чого не може робити під час гри. Основні тактичні дії, способи підстрахування, взаємодія з іншими спортсменами команди – знання всіх цих питань повинне перевірятися в ході теоретичних занять.
Необхідно враховувати, що на одне питання може бути кілька варіантів відповідей і усі вони будуть вірними. Це порозумівається, по-перше, різноманіттям особливостей, що характеризують ту саму тактичну ситуацію, і, по-друге, тим, що спортсмен ( вільно чи мимоволі) вибирає тактичний варіант, що найбільшою мірою відовідає його руховим і технічним можливостям. Тактичне мислення оцінюється двома способами. У першому випадку експерти спостерігають за діями спортсмена під час змагань, оцінюючи їхню правильність (тактичну доцільність) прийнятих їм рішень. Основні критерії: оригінальність і непередбачуваність тактичних дій, використовуваних спортсменом, тактичні взаємодії з партнерами, розуміння їхніх задумів, ефективність рішення тактичних задач і т.п. Оцінка проводиться відповідно до правил експертизи.
Контроль за тактичними діями. Контроль обсягу тактики полягає в реєстрації числа тактичних ходів і тактичних варіантів, що застосовують на змаганнях (тренувальних заняттях) спортсмен, група спортсменів чи команда. Різнобічність тактики характеризується тим, наскільки різноманітні ці ходи. Ефективність тактики характеризується тим, наскільки використаний у 
27
змаганнях тактичний хід (варіант) сприяв рішенню поставлених задач. У циклічних видах спорту контролювати ефективність тактики можна по динаміці швидкості. Аналіз показує, що будь-яку дистанцію можна проходити з рівномірною і перемінною швидкістю.
Останнім часом особливо актуальними стали питання моделювання тактики. Модель призначена для визначення такого сполучення швидкостей на кожній ділянці, при якому можна пробігти дистанцию з найкращим результатом. Практична реалізація моделі здійснюється в ході імітаційного моделювання на ЕОМ. У неї вводять характеристики дистанції й індивідуальні дані кожного спортсмена (його стан до старту і його можливі зміни на кожній ділянці дистанції). По спеціально складеній програмі ЕОМ визначає індивідуальну оптимальну тактику.

. 

28

ЛІТЕРАТУРА

1.Благуш П. К теории тестирования двигательных способностей: Сокр. пер. с            
                      чешск./ Предисл. изд-ва.- М.: Физкультура и спорт, 1982.-165 с.

2.Годик М.А. Спортивная метрология: Учебник для институтов физической      
                         культуры.- М.: Физкультура и спорт, 1988.-192 с.

3. Платонов В.Н. Теория и методика спортивной тренировки .- Київ: Вища 
                              школа, 1984.-352 с.

4.Спортивная метрология /Под ред. В.М. Зациорского.- М.: Физкультура и             
   и спорт, 1982.- 256 с.,ил.

МЕТОДИЧНІ РЕКОМЕНДАЦЇЇ

«МЕТРОЛОГІЧНІ ОСНОВИ КОНТРОЛЮ ЗА ЗМАГАЛЬНОЮ ДІЯЛЬНІСТЮ, ТЕХНІЧНОЮ І ТАКТИЧНОЮ ПІДГОТОВКОЮ СПОРТСМЕНІВ.»

Укладачі: Наталя Іванівна Фалькова
                   Коробкін Віктор Дмітрович
            Зубко Ірина Василівна

Донецьк ДонНТУ 2009