МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ

ДЕРЖАВНИЙ ВИЩИЙ НАВЧАЛЬНИЙ ЗАКЛАД                   ДОНЕЦЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ТЕХНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

НАВЧАЛЬНО-НАУКОВИЙ ІНСТИТУТ ВИЩА ШКОЛА ЕКОНОМІКИ ТА МЕНЕДЖМЕНТУ

ФАКУЛЬТЕТ МЕНЕДЖМЕНТУ ТА ІННОВАЦІЙ
КАФЕДРА ФІЗИЧНОГО ВИХОВАННЯ ТА СПОРТУ

МЕТОДИЧНІ РЕКОМЕНДАЦІЇ

щодо організації самостійної роботи студентів 
з вибіркової навчальної дисципліни 
циклу професійної підготовки
ФІЗІОЛОГІЯ

Донецьк, 2010

МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ

ДЕРЖАВНИЙ ВИЩИЙ НАВЧАЛЬНИЙ ЗАКЛАД                   ДОНЕЦЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ТЕХНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

НАВЧАЛЬНО-НАУКОВИЙ ІНСТИТУТ ВИЩА ШКОЛА ЕКОНОМІКИ ТА МЕНЕДЖМЕНТУ

ФАКУЛЬТЕТ МЕНЕДЖМЕНТУ ТА ІННОВАЦІЙ
КАФЕДРА ФІЗИЧНОГО ВИХОВАННЯ ТА СПОРТУ

МЕТОДИЧНІ РЕКОМЕНДАЦІЇ

щодо організації самостійної роботи студентів 
з вибіркової навчальної дисципліни 
циклу професійної підготовки

ФІЗІОЛОГІЯ
(для студентів денної форми навчання
Галузь знань: 	       0306 Менеджмент
Напрям підготовки:   5.050202 Організація виробництва – СМ)

Розглянуто
на засіданні кафедри
                                  «Фізичного виховання і спорту»

Протокол № 7 від 14 травня 2010р.

Затверджено на засіданні
Навчально-видавничої
Ради ДонНТУ
Протокол № 4 від  07.10. 2010р.

Донецьк, 2010

УДК - 612

Методичні рекомендації щодо організації самостійної роботи студентів з вибіркової навчальної дисципліни циклу професійної підготовки «Фізіологія»   для студентів денної форми навчання галузі знань  0306 Менеджмент напряму підготовки: 5.050202 Організація виробництва - СМ / Укл. Лілія Сергієнко, Ліана Сергієнко. Донецьк: ДоНТУ, 2010. – 63с.

У методичних рекомендаціях викладено основні матеріали, які можуть бути корисні студенті при самостійному опрацюванні теоретичного та практичного матеріалу з вибіркової  навчальної дисципліни циклу професійної  підготовки «Фізіологія». 
Методичні рекомендації містять  учбовий матеріал з тем: «Ендокринні залози» та  «Система виділення»  призначених  для самосійного опрацювання з навчальної дисципліни «Фізіологія».

Укладач:
Лілія Сергієнко, ст. викладач,
Ліана Сергієнко магістр з фізіології, асистент кафедри фізичного виховання

Відповідальний за випуск
С.М. Швидкий

Рецензенти: Н.І. Фалькова Канд. наук по фізичному вихованню і спорту, доцент;
 В.Д. Атаманов, почесний професор
кафедри  фізичного виховання і спорту ДонНТУ, заслужений тренер України.

ЗМІСТ

1.	Вступ…………………………………………………………………...  3
2.	Загальні положення……………………………………………...  4
3.	Фізіологія ендокринних залоз…………………………………..  5
3.1.	Призначення секретів………………………………………… 5
3.2.	Гормони……………………………………………………….. 5
3.3.	Механізми дії…………………………………………………. 6
3.4.	Ендокринна система…………………………………............  11
3.5.	Центральні органи ендокринної системи………………......  14
3.6.	Периферійні органи ендокринної системи…………………. 20
3.7.	Органи, які виконують ендокринну і екзокринну функції..   33
3.8.	Гормональні порушення……………………………………..   41
4.	Фізіологія системи виділення………………………………….   44
4.1.	Регуляція сечовиділення……………………………………..  47
4.2.	Функція нирок………………………………………………..  48
5.	Перелік питань для самоконтролю…………………………...    50
6.	Перелік питань для модульного контролю №1……………….  54
7.	Перелік питань для модульного контролю №2………………  .56
8.	Критерії оцінки знань з навчальної дисципліни……………… 59
9.	Список рекомендованої літератури………………………….  . 61

ВСТУП
Курс "Фізіологія" є  одним з предметів циклу професійної підготовки, за вибором навчального закладу  для студентів, що навчаються за спеціальністю "Менеджмент організацій", спеціалізації «Менеджмент в спорті».
Основними організаційними формами викладання та вивчення дисципліни «Фізіологія» є лекції та практичні заняття, самостійна робота, модульний контроль.
Самостійна робота пов'язана з вивченням рекомендованої літератури для засвоєнням тем, віднесених для самостійного опрацювання. Методичні рекомендації містять  учбовий матеріал з тем: «Ендокринні залози»та  «Система виділення».  
Методичні рекомендації розроблені на підстави таких документів:
•	Навчальний план відповідного напрямку підготовки: 5.050202 Організація виробництва – СМ;
•	Робоча програма вибіркової навчальної дисципліни циклу професійної підготовки «Фізіологія»;
•	Навчальна програма вибіркової навчальної дисципліни циклу професійної підготовки «Фізіологія».

Методичні рекомендації до самостійних  занять з вибіркової навчальної дисципліни циклу професійної підготовки «Фізіологія» актуальні для вивчення тем, віднесених для самостійного опрацювання. з навчальної дисципліни «Фізіологія». Актуальність полягає в тому, щоб студенти могли краще засвоїти теми самостійних занять, та підготуватись до практичних занять з «Фізіології». Отримані знання повинні служити базою при адаптації майбутніх фахівців в області спортивного менеджменту в конкретних умовах  практичної діяльності. Актуальність полягає також в тому, щоб студенти мали чітке уявлення про фізіологію людини і її ролі у фізичному виховані і спорті.

ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ

Виконання завдань для самостійного опрацювання здійснюється по  темам: «Ендокринні залози» та  «Система виділення», що виносяться на самостійну підготовку студентів.
Ціль методичних рекомендацій щодо виконання самостійного опрацювання тем  з вибіркової навчальної дисципліни циклу професійної підготовки «Фізіологія» полягає в тому, щоб допомогти студентові успішно закріплювати теоретичні знання з предмету, краще підготовитися до модульного контролю. 
Задачі методичних рекомендацій сформувати у студентів уявлення про можливість використання знань з фізіології в управлінні процесами фізичного виховання і спорту, уміти використовувати у своїй практичній діяльності набуті знання основних теоретичних положень з фізіології.

ФІЗІОЛОГІЯ ЄНДОКРИННИХ ЗАЛОЗ
Призначення секретів
За хімічною природою секрети належать до білків (ферменти залоз шлунково-кишкового тракту та підшлункової залози), глікопротеїдів (секрети слизових залоз), поліпептидів (гормони гіпофіза тощо), стероїдів (гормони надниркових залоз та статевих залоз).
До складу секретів входять також неорганічні сполуки (соляна кислота, що виробляється шлунковими залозами, солі тощо, у зв'язку з чим секрети можуть мати лужну або кислу реакцію.
Секрети необхідні для нормальної життєдіяльності організму. Фізіологічна роль їх (напр., ферментів травних залоз) полягає у розщепленні складних речовин, у захисті зовнішньої поверхні тіла (напр., шкірне сало) та покривів порожнистих органів (секрети слизових залоз) від несприятливих впливів.
Секрети також беруть участь у регуляції обміну речовин, росту та розвитку, функцій органів або систем організму (гормони).
Гормони
Гормон (гормони)  — біологічно активні речовини, які в дуже малих концентраціях здатні значною мірою впливати на органи і тканини,а також організм загалом.
Гормони відкриті в 1902 році Старлінгом і Бейлісом.
Використовуються гормони в організмі для підтримки його гомеостазу, а також для регуляції багатьох функцій (зростання, розвитку, обміну речовин, реакції на зміни умов середовища).
Всі гормони реалізують свою дію на організм або на окремі органи і системи за допомогою спеціальних рецепторів до цих гормонів. Рецептори до гормонів діляться на 3 основні класи:
•	рецептори, пов'язані з іонними каналами в клітині (іонотропні рецептори)
•	рецептори, що є ферментами або пов'язані з білками-передавачами сигналу з ферментативною функцією (метаботропні рецептори)
•	рецептори ретіноєвої кислоти, стероїдних і тиреоїдних гормонів, які зв'язуються з ДНК і регулюють роботу генів.
Для всіх рецепторів характерний феномен саморегуляції чутливості за допомогою механізму зворотному зв'язку - при низькому рівні певного гормону автоматично компенсаторно зростає кількість рецепторів в тканинах і їх чутливість до цього гормону - процес, званий сенсибілізацією (а також ап-регуляцією (up-regulation), або сенситізацією (sensitization)) рецепторів. І навпаки, при високому рівні певного гормону відбувається автоматичне компенсаторне пониження кількості рецепторів в тканинах і їх чутливості до цього гормону - процес, званий десенсибілізацією (а також даун-регуляцією (down-regulation), або десенситізацією (desensitization)) рецепторів.
Збільшення або зменшення вироблення гормонів, а також зниження або збільшення чутливості гормональних рецепторів і порушення гормонального транспорту приводить до ендокринних захворювань.
Механізми дії
Коли гормон, що знаходиться в крові, досягає клітки-мішені, він вступає у взаємодію із специфічними рецепторами; рецептори "прочитують послання" організму, і в клітці починають відбуватися певні зміни. Кожному конкретному гормону відповідають виключно "свої" рецептори, що знаходяться в конкретних органах і тканинах, - тільки при взаємодії гормону з ними утворюється гормон-рецепторний комплекс.
Механізми дії гормонів можуть бути різними. Одну з груп складають гормони, які з'єднуються з рецепторами, що знаходяться усередині кліток, - як правило, в цитоплазмі. До них відносяться гормони з ліпофільними властивостями - наприклад, стероїдні гормони (статеві, глюко- і мінералокортикоїди), а також гормони щитовидної залози. Будучи жиророзчинними, ці гормони легко проникають через клітинну мембрану і починають взаємодіяти з рецепторами в цитоплазмі або ядрі. Вони слабо розчинні у воді, при транспорті по крові зв'язуються з білками-носіями.
Вважається, що в цій групі гормонів гормон-рецепторний комплекс виконує роль своєрідного внутрішньоклітинного реле - утворившись в клітці, він починає взаємодіяти з хроматином, який знаходиться в клітинних ядрах і складається з ДНК і білка, і тим самим прискорює або уповільнює роботу тих або інших генів. Вибірково впливаючи на конкретний ген, гормон змінює концентрацію відповідною РНК і білка, і разом з тим коректує процеси метаболізму.
Біологічний результат дії кожного гормону вельми специфічний. Хоча в клітці-мішені гормони змінюють зазвичай менше 1% білків і РНК, цього виявляється цілком достатньо для отримання відповідного фізіологічного ефекту.
Більшість інших гормонів характеризуються трьома особливостями:
•	вони розчиняються у воді;
•	не зв'язуються з білками носіїв;
•	починають гормональний процес, як тільки з'єднуються з рецептором, який може знаходитися в ядрі клітки, її цитоплазмі або розташовуватися на поверхні плазматичної мембрани.
У механізмі дії гормон-рецепторного комплексу таких гормонів обов'язково беруть участь посередники, які індукують відповідь клітини. Найбільш важливі з таких посередників - цамф (циклічний аденозінмонофосфат), інозітолтрифосфат, іони кальцію.
Так, в середовищі, позбавленому іонів кальцію, або в клітках з недостатньою їх кількістю, дія багатьох гормонів ослабляється; при застосуванні речовин, що збільшують внутрішньоклітинну концентрацію кальцію, виникають ефекти, ідентичні дії деяких гормонів.
Участь іонів кальцію, як посередника забезпечує вплив на клітки таких гормонів, як Вазопресин і катехоламіни.
Проте є гормони, у яких внутрішньоклітинний посередник до цих пір не виявлений. З найбільш відомих таких гормонів можна назвати інсулін, у якого на роль посередника пропонували цамф і цгмф, а також іони кальцію і навіть перекис водню, але переконливих доказів на користь якої-небудь однієї речовини до цих пір немає. Багато дослідників вважають, що у такому разі посередниками можуть виступати хімічні з'єднання, структура яких повністю відрізняється від структури вже відомих науці посередників.
Виконавши своє завдання, гормони або розщеплюються в клітинах-мішенях, або в крові, або транспортуються в печінку, де розщеплюються, або, нарешті, видаляються з організму в основному з сечею (наприклад, адреналін).

Список найбільш важливих:
Структура	Назва	Скорочення	Місце синтезу	Механізм дії	
триптамін	мелатонін (N-ацетіл-5-метокситриптамін)		епіфіз		
триптамін	серотонін	5-ht	ентерохромафінні клітки		
похідне Тирозина	тироксин	T4	щитовидна залоза	ядерний рецептор	
похідне Тирозина	трийодтиронін	T3	щитовидна залоза	ядерний рецептор	
похідне Тирозина (катехоламін)	адреналін (епінефрин)		надниркові		
похідне Тирозина (катехоламін)	норадреналін (норепінефрин)		надниркові		
похідне Тирозина (катехоламін)	дофамін		гіпоталамус		
пептид	антимюллерівський гормон (речовина Мюллера, що інгібує)	АМГ	клітки Сертолі		
пептид	адіпонектин		жирова тканина		
пептид	адренокортикотропний гормон (кортикотропін)	АКТГ	передня частка гіпофіза	цамф	
пептид	ангіотензин, ангіотензиноген		печінка	ip3	
пептид	антидіуретичний гормон (Вазопресин)	АДГ	задня частка гіпофіза		
пептид	передсердний натрійуретичниий пептид	АНФ	серце	цгмф	
пептид	глюкозозавісимий інсулінотропний поліпептид	ГИП	k-клітки дванадцятипалою і худої кишок		
пептид	кальцитонін		щитовидна залоза	цамф	
пептид	кортикотропін-вивільняющий гормон	АКГГ	гіпоталамус	цамф	
пептид	холецистокінін (панкреозимін)	CCK	i-клітки дванадцятипалою і худа кишок		
пептид	еритропоетин		нирки		
пептид	фолікулостимуліюючий гормон	ФСГ	передня частка гіпофіза	цамф	
пептид	гастрин		G-клітки шлунку		
пептид	грелін (гормон голоду)				
пептид	глюкагон		підшлункова залоза (альфа-клітки)	цамф	
пептид	гонадотропін-вивільняючий гормон (люліберін)	GNRH	гіпоталамус	ip3	
пептид	соматотропін-вивільняючий гормон ("гормон роста"-вивільняючий гормон, соматокрінін)	GHRH	гіпоталамус	ip3	
пептид	людський хоріонічний гонадотропін	hcg, ХГЧ	плацента	цамф	
пептид	плацентарний лактоген	ПЛ, HPL	плацента		
пептид	соматотропний гормон (гормон зростання)	GH or hgh	передня частка гіпофіза		
пептид	інгибін				
пептид	інсулін		підшлункова залоза (бета-клітки)	Тірозінкиноза, ip3	
пептид	інсуліноподібний чинник зростання (соматомедин)	ІФР, IGF		Тірозінкиноза	
пептид	лептін				
пептид	лютеїнізуючий гормон	ЛГ, LH	передня частка гіпофіза	цамф	
пептид	меланоцитстимулюючий гормон	МСГ	передня частка гіпофіза	цамф	
пептид	нейропептид Y				
пептид	окситоцин		задня частка гіпофіза	ip3	
пептид	паратироїдний гормон	PTH	паращитовидна залоза	цамф	
пептид	пролактін		передня частка гіпофіза		
пептид	релаксин				
пептид	секретин	SCT	верхні відділи тонкої кишки		
пептид	соматостатін	SRIF	підшлункова залоза (дельта-клітки острівців Лангерганса), гіпоталамус		
пептид	тромбопоетін		печінка, нирки		
пептид	тіроїд-стимулюючий гормон		передня частка гіпофіза	цамф	
пептид	Тиротропін-вивільняючий гормон	TRH	гіпоталамус	ip3	
глюкокортикоїд	кортизол		кора надниркових		
мінералокортикоїд	Альдостерон		кора надниркових		
статевий стероїд (андроген)	тестостерон		яєчка	ядерний рецептор	
статевий стероїд (андроген)	дегидроепіандростерон	ДГЕА	кора надниркових	ядерний рецептор	
статевий стероїд (андроген)	андростендіол		яєчники, яєчка		
статевий стероїд (андроген)	дігидротестостерон		множинне		
статевий стероїд (естроген)	естрадіол		фолікулярний апарат яєчників, яєчка		
статевий стероїд (прогестин)	прогестерон		желте тіло яєчників	ядерний рецептор	
стерин	кальцитріол		нирки		
ейкозаноїд	простагландіни		насінна рідина		
ейкозаноїд	лейкотрієни		білі кров'яні клітки		
ейкозаноїд	простациклін		ендотелій		
ейкозаноїд	тромбоксан		тромбоцити		

Ендокринна система
Ендокринна система представляє собою сукупність органів, частин органів та окремі клітини, які секретують у кров і лімфу гормони (речовини з високою біологічною активністю, які регулюють ріст і діяльність клітин різноманітних тканин). Вона разом з нервовою системою регулює і координує важливі функції організму людини: репродукцію, обмін речовин, ріст, процеси адаптації. На відміну від залоз зовнішньої секреції, у складі ендокринних залоз відсутні вивідні протоки, вони мають добре розвинуту судинну сітку, особливо мікроциркуляторне русло, в яке виділяють свій секрет. Клітини ендокринних органів утворюють характерні скупчення у вигляді фолікулів чи трабекул. Ендокриноцити характеризуються високою секреторною активністю і значним розвитком синтетичного апарату. Їх цитоплазма містить специфічні гранули, в яких нагромаджуються біологічно активні речовини.
Класифікація ендокринної системи
•	Центральні органи ендокринної системи
•	Периферійні органи ендокринної системи
•	Органи, які виконують ендокринну і екзокринну функції
•	Дисоційована ендокринна система
В ендокринній системі розрізняють центральний і периферійний відділи, які взаємодіють між собою і утворюють єдину систему. Органи центрального відділу тісно пов'язані з органами центральної нервової системи і координують діяльність усіх інших ланок ендокринної системи. Органи периферійного відділу здійснюють багатоплановий вплив на організм, посилюють чи послаблюють обмінні процеси. Розрізняють також органи, які поєднують виконання ендокринної функції з екзокринною та окрему дисоційовану ендокринну систему, яка утворена великою групою ізольованих ендокриноцитів, розсіяних по органах і системах організму. 
Центральні органи ендокринної системи
•	гіпоталамус
•	гіпофіз
•	епіфіз
Периферійні органи ендокринної системи
•	Щитоподібна залоза
•	Паращитоподібні залози
•	Надниркові залози
•	Передміхурова залоза
Органи, які виконують ендокринну і екзокринну функції
•	сім'яники
•	яєчники
•	підшлункова залоза
•	нирки
•	плацента
Дисоційована ендокринна система
•	система ізольованих ендокриноцитів, які розсіяні по всьому тілу
Класифікація гормонів
Гормон	Клас хімічних сполук	Основне джерело	
Адреналін	Аміни	Мозковий шар надниркових залоз	
Норадреналін	"	ЦНС, мозковий шар надниркових залоз	
Дофамін	"	ЦНС	
Мелатонін	"	Епіфіз	
Тироксин	"	Щитовидна залоза	
Трийодтиронін	"	"	
Вазопресин	Невеликі пептиди	Задня частка гіпофіза, гіпоталамус	
Окситоцин	"	Гіпофіз	
Меланоцитостимулюючий гормон	"	Проміжна частка гіпофіза	
Тиреотропін-рилізинґ-гормон	"	Гіпоталамус, ЦНС	
Гонадотропін-рилізінґ-гормон	"	"	
Соматостатин	"	Гіпоталамус, ЦНС, острівці підшлункової залози	
Кортикотропін-рилізінґ-гормон	"	Гіпоталамус, ЦНС	
Соматокринін	"	"	
Ангіотензини (А ІІ, А ІІІ)	"	Кров (із попередника), ЦНС	
Інсулін	Білки	β-клітини острівців підшлунквої залози	
Глюкагон	"	α-клітини острівців підшлункової залози	
Гормон росту, або соматотропін	"	Передня частка гіпофіза	
Плацентарний лактоген	"	Плацента	
Пролактин	"	Передня частка гіпофіза	
Паратиреоїдний гормон, або паратгормон	"	Прищитовидні залози	
β-ліпотропін і енкефаліни	"	Гіпофіз, ЦНС	
Кальцитонін	"	К-клітини, щитовидна залоза	
Адренокортикотропний гормон, або адренокортикотропін	"	Передня частка гіпофіза	
Секретин	"	Органи травлення	
Холецистокінін	"	"	
Гастрин	"	"	
Шлунковий інгібіруючий пептид	"	"	
Фолікулостимулюючий гормон	Глікопротеїни	Передня частка гіпофіза	
Лютеїнстимулюючий гормон	"	"	
Хоріонічний гонадотропін	"	Плацента	
Тиреотропний гормон	"	Передня частка гіпофіза	
Естрогени (Е2, Е3)	Стероїди	Яєчники, плацента	
Прогестерон	"	Жовте тіло, плацента	
Тестостерон	"	Сім'яні залози	
Дигідротестостерон	"	Чутливі до тестостерону тканини	
Глюкокортикоїди	"	Кора надниркових залоз	
Альдостерон	"	"	
Метаболіти холекальциферолу (вітамін D)	"	Печінка, нирки	
Центральні органи ендокринної системи

•	гіпоталамус
•	гіпофіз
•	епіфіз
Гіпоталамус (гип.+ грец. thalamos – кімната) — відділ проміжного мозку, що виконує функцію мозкового контролю над внутрішніми органами. Є вищим центром регуляції вегетативних функцій організму, місцем взаємодії нервової та ендокринної систем.

Гіпоталамус розглядається як центр, що інтегрує діяльність вісцеральної системи, іннервує органи й тканини, а також відповідає за сталість внутрішнього середовища. Його головною функцією є підтримка гомеостазу в організмі.
Гіпоталамус повинен відповідати на багато різноманітних сигналів, які мають внутрішнє або зовнішнє походження. Тому він пов’язаний з багатьма відділами ЦНС, включаючи ретикулярну формацію стовбуру головного мозку та автономні зони, лімбічну долю переднього мозку (зокрема, мозочковий мигдалик, перегородка, нюхова цибулина, кора головного мозку).
Гіпоталамус чутливий до таких факторів як:
•	Світло: тривалість дня та фотоперіод для регуляції циркадного та сезонного ритмів;
•	Нюхові стимули, включно з феромонами;
•	Стероїди, включаючи годанальні стероїди та кортикостероїди;
•	Нервові імпульси, що надходять, зокрема від серця, шлунку та від репродуктивних органів;
•	Автономне подразнення;
•	Стимули, які надходять з кров’ю, включаючи лептин, ґрелін, ангіотензин, інсулін, слизові гормони, цитокіни, плазмову концентрацію глюкози та осмотичну концентрацію розчину, тощо;
•	Стрес;
•	Мікроорганізми, що призводять до підвищення температури тіла.
В свою чергу гіпоталамус впливає на
•	проекції нервів та
•	гормони ендокринної системи.
Діяльність гіпоталамуса регулює гіпофіз. Гіпоталамус і гіпофіз утворюють єдину гіпоталамо-гіпофізарну систему — типовий приклад тісного взаємозв'язку нервового і гуморального способів регуляції функцій організму.
Гіпо́фіз (лат. hypophysis, синонім - нижній придаток мозку) — округле утворення,масою всього 0,5-0,6 г, розміщене на нижній поверхні головного мозку в гіпофізарній ямці турецького сідла клиновидної кістки. Гіпофіз відноситься до центральних органів ендокринної системи і до проміжного мозку.
Гіпофіз відповідає за виробництво наступних гормонів: гормон росту, лактогенний гормон, тиреотропний гормон, адренокортикотропний гормон та гонадотропний гормон.
Адренокортикотропний гормон (кортикотропін, АКТГ)— тропний гормон, який стимулює секрецію кортикостероїдів. Крім того, під час стресу є необхідним чинником, мобілізуючим захисні сили організму. Синтезується у передній частці гіпофіза.
Епіфіз чи шишкоподібне тіло (епіфіз, пінеальна залоза, верхній мозковий придаток)— невелике утворення, розташоване у хребетних під покровом голови або в глибині мозку; функціонує або як сприймаючий світло орган або як залоза внутрішньої секреції, активність якої залежить від освітленості (в деяких видів хребетних обидві функції суміщені).
У людини це утворення формою нагадує соснову шишку, звідки і одержало свою назву (piphysis— шишка, наріст).
Один з дослідників, Вальтер П'єрпаолі, називає епіфіз «диригентом» ендокринної системи, оскільки на підставі своїх досліджень прийшов до висновку про те, що активність гіпофізу і гіпоталамусу керується шишкоподібною залозою.
Епіфіз відноситься до проміжного мозку і розташовується в неглибокій борозні між верхніми горбиками середнього мозку і над таламусом. Розвивається в ембріогенезі зі зведення (епіталамусу) задньої частини (діенцефалона) переднього мозку
Маса залози у дорослої людини близько 0,2 г, довжина 8-15 мм, ширина 6-10 мм, товщина 4-6 мм.
Зовні шишкоподібне тіло покрите м'якою сполучнотканинною оболонкою мозку, яка містить безліч анастомозуючих (таких, що з'єднуються між собою) кровоносних судин. Клітинними елементами є спеціалізовані залозисті клітини— пінеоцити та гліальні клітки— гліоцити.
Тіло у вигляді соснової шишки зображалося ще колись в тих місцях папірусу, де мовилося про входження душ покійних в судний зал Осиріса.
Вельми архаїчне значення шишки— символ вічного життя, а також відновлення здоров'я.
Функції цієї залози залишалися незрозумілими довгі роки. Дехто розцінював залозу як рудиментарне око, що раніше призначалося для того щоб людина могла оберігати себе зверху. Але структурним аналогом ока таку залозу— епіфіз можна визнати лише у міног, у плазунів, а не у нас. У містичній літературі періодично зустрічалося твердження про контакті саме цієї залози з таємничою нематеріальною ниткою що пов'язує голову з ефірним тілом. З твору в твір перекочовував опис цього органу здатного нібито відновлювати образи і досвід минулого життя, регулювати потік думки і баланс інтелекту, здійснювати телепатичне спілкування.
Французький філософ Р.Декарт вважав, що залоза виконує посередницькі функції між «духами»—тобто враженнями, що поступають від парних органів— очей, вух, рук. Тут, в епіфізі, під впливом «пари крові» формуються гнів, радість, страх, печаль. Фантазія великого француза наділила залозку можливістю не тільки рухатися, але і направляти «тваринні духи» через пори мозку по нервах до м'язів. Згодом вже з'ясували, що рухатися епіфіз не в змозі. Доказом винятковості епіфізу ряд років служило і те, що серце теж не має пари, а лежить «посередині». Та і існує шишкоподібна залоза, як Декарт помилково припускав, тільки у людини. У старовинних російському медичному керівництві заліза ця називалася «душевною».
У 1965 році в Москві лікар В.Юровській представив до захисту дисертацію про шишкоподібну залозу. На підставі своїх анатомічних досліджень автор спростовував погляди стародавніх філософів про локалізацію розуму в епіфізі. Це дослідження можна вважати початком об'єктивного, матеріалістичного підходу до вивчення цієї таємничої залози. Таємничої тому, що ніхто з подальших дослідників на підставі своїх робіт не зміг запропонувати скільки-небудь правдоподібної гіпотези про роль шишкоподібної залози в організмі.
У 1920-их багато фахівців пришли до висновку, що значущої функції у передбачуваного рудиментарним органу немає. З'являлися сумніви в тому, що епіфіз масою в двісті міліграм і величиною з горошину функціонує не тільки в ембріогенезі, а і після народження.
Все це привело до того, що на ряд десятиліть з поля зору дослідників це «третє око» випало. Правда, були і об'єктивні причини. Серед них складність вивчення, що вимагала нових методів, і топографічна незручність.
Основною функцією епіфізу є регуляція циркадних (добових) біологічних ритмів, ендокринних функцій, метаболізму, пристосування організму до змінних умов освітленості.
Гормони епіфізу
Епіфіз виробляє в першу чергу серотонін і мелатонін, а також норадреналін, гістамін. Пінеалоцити в світлий час доби виділяють серотонін, а в темний ці ж клітини починають синтезувати інше похідне триптофану. Ця речовина в 1958 році була ідентифіковано як гормон епіфізу — мелатонін. Припускають, що шишкоподібна залоза виділяє і інші гормони. Інформація до органу про ступінь зовнішнього освітлення поступає від сітківки по симпатичних волокнах.
Мелатонін
Мелатонін визначає ритмічність гонадотропних ефектів, зокрема тривалість менструального циклу у жінок. Цей гормон спочатку був виділений з шишкоподібних залоз великої рогатої худоби, і, як з'ясувалося робить гальмуючий вплив на функцію статевих залоз, точніше стримує соматотропін.
Надлишок світла гальмує перетворення серотоніна в мелатонін. У темряві, навпаки, посилюється синтез мелатоніну.
Враховуючи, що епіфіз регулює цілий ряд важливих реакцій організму, а в зв'язку із зміною освітленості ця регуляція циклічна, можна рахувати його регулятором «біологічного годинника» в організмі.
Гормони епіфізу пригнічують біоелектричну активність мозку і нервово-психічну діяльність, надаючи снодійний і заспокійливий ефект.
Максимальна кількість мелатоніна виробляється вночі, пік активності припадає приблизно на 2 годину ночі, а вже до 9 години ранку його вміст в крові падає до мінімальних значень.
Експериментально встановлено, що мелатонін при прийомі всередину надає снодійну дію не порушуючи фази сну, відмічений гіпотензивний ефект, нормалізація імунних реакцій організму і нейтралізація дії гормонів стресу на тканині.
Мелатонін виявився могутнім природним антиоксидантом і може використовуватися для профілактики онкологічних захворювань. У літературі є дані про ефективність його при бронхіальній астмі, глаукомі, катаракті, як нешкідливий контрацептив.
По рівню секреторної активності виділяють три періоди.
Максимальна секреція мелатоніну відмічена в дитячому віці. У 11-14 років зниження продукції мелатоніна епіфізом «запускає» гормональні механізми статевого дозрівання. І ще одне значуще зниження активності залози співпадає за часом з настанням менопаузи.
При цукровому діабеті, при депресіях і онкологічних захворюваннях понижений синтез мелатоніну, або порушений нормальний ритм його секреції. Прийом гормону при цих захворюваннях приводив до позитивних результатів.
Крім цього досліджувалася дія чинників зовнішнього середовища на рівень секреції ендогенного мелатоніна. Виявили, що синтез мелатоніну припиняється при яскравому освітленні. Це відкриття послужило поштовхом до відродженню фототерапії. І тепер світлолікування на Заході широке застосовується хронобіологами для лікування десинхронозів.
Виявилось, що скорочення харчового раціону експериментальним тваринам на 60 % приводить до збільшення тривалості життя в 1.5 раз. І у людини низькокалорійна дієта уповільнює процеси старіння, знижує вірогідність розвитку всіх захворювань від яких найчастіше вмирають люди в розвинених країнах (рак, хвороби серця інсульти, атеросклероз, діабет). При цьому спеціальними дослідженнями встановлено, що на обмеження раціону реагує саме епіфіз, підвищуючи секрецію мелатоніна. Тривалість життя пов'язана із загальною кількістю гормону, що синтезується вночі. А робота ендокринної системи в цілому дуже чуйно програмується в дитинстві, залежно від культури живлення. З'ясовано також, що нормалізації порушеного ритму секреції мелатоніна добре допомагають дозована гіпоксія і фізичні навантаження.
Може виявитсь, що саме епіфіз здатний уловлювати зміну електромагнітного фону. На це припущення наштовхує ряд фактів:
•	Для перелітних птахів епіфіз є навігаційному приладом.
•	При дії на організм людини електромагнітним полем тих, що працюють побутових і промислових електроприладів достовірно пригноблюється протипухлинний ефект мелатоніну.
•	Кореляція нічного піку секреції мелатоніна з нічними імпульсами магнітного поля Землі, близько 2 годин ночі.
•	Позитивні результати при лікуванні різних захворювань локальним дозованим опромінюванням проміжного мозку рентгенівськими променями.
Периферійні органи ендокринної системи
•	Щитоподібна залоза
•	Паращитоподібні залози
•	Надниркові залози
•	Передміхурова залоза
Щитоподібна залоза (ЩЗ) — непарний, часто двохдольковий, орган, розташований на передній поверхні шиї, попереду трахеї, і є периферійним гіпофіззалежним органом ендокринної системи, який регулює основний обмін і забезпечує кальцієвий гомеостаз крові.

Завдяки вільному сполученню з гортанню вона піднімається і опускається при ковтанні, зміщується в бік при повороті голови. Іннервується залоза симпатичними, парасимпатичними і соматичними нервовими гілками. У залозі чимало інтерорецепторів. Тканина залози кожної частки складається з численних фолікулів, порожнини яких заповнені густою, в’язкою жовтуватого кольору масою - колоїдом, утвореним головним чином тиреоглобуліном - основним білком, який містить йод. У колоїді є також мукополісахариди і нуклепротеїди - протеолітичні ферменти, які належать до катепсинів, та інші речовини. Виробляється колоїд епітеліальними клітинами фолікулів і безперервно надходить у їх порожнину, де концентрується. Кількість колоїду і його консистенція залежать від фази секреторної діяльності і можуть бути різними в різних фолікулах однієї залози.
Щитовидна залоза добре постачається кров’ю ( вона посідає перше місце серед органів за кількістю крові, яка протікає за одиницю часу на одиницю маси ). Здійснюється воно двома верхніми і двома нижніми щитовидними артеріями. У 10% людей буває ще й п’ята артерія, яка бере початок від дуги аорти або від плечеголовного стовбура. Ця артерія підходить до перешийка ЩЗ і віддає гілки до медіальних відділів правої і лівої часток. Щитовидні артерії розгалужуються між фасціальною і власною капсулами залози, лягають на поверхню її часток, проникають всередину паренхіми.
Венозна сітка залози розвинена краще, ніж артеріальна. Дрібні вени зливаються і утворюють сітку великих судин. З них формуються парні верхні, середні та нижні щитовидні вени, які впадають у внутрішні яремні і плечеголовні вени. Біля нижнього краю перешийка залози міститься непарне венозне щитовидне сплетення, з якого кров через нижні щитовидні вени відводиться в плечеголовні вени.
Щитовидна залоза зовні покрита сполучнотканинною капсулою, від якої всередину органа відходять перегородки, що ділять її на часточки. Строму часточок складає пухка волокниста сполучна тканина, в якій міститься густа сітка гемокапілярів синусоїдного типу. Паренхіму часточок складають ендокринні клітини ( тироцити ) двох типів:
•	фолікулярні - утворюють фолікули
•	інтерфолікулярні - утворюють невеликі острівці епітелію, що лежать між фолікулами. Ці клітини є малодиференційованими і служать джерелом утворення нових фолікулів ЩЗ.
Фолікул являє собою утвір округлої форми, стінка якого утворена двома різновидами фолікулярних клітин:
•	тироцити - фолікулярні ендокриноцити, які одним шаром лежать на базальній мембрані. Форма клітин змінюється залежно від функціонального стану ЩЗ. В нормі ці клітини кубічної форми, при гіпорфункції - вони зплощуються, а при гіперфункції - видовжуються. Ядра за формою відповідають клітинам - у кубічних епітеліоцитах вони сферичні, в плоских і циліндричних мають вигляд сплощеного еліпсоїда. У цитоплазмі тироцитів розташована добре розвинута гранулярна ендоплазматична сітка, комплекс Гольджі, вільні рибосоми та полісоми. Апікальна поверхня клітин вкрита короткими мікроворсинками, кількість і висота яких залежить від функціональної активності залози. При гіпофункції їх кількість зменшується, при гіперфункції - збільшується. Функція тироцитів полягає в синтезі, накопиченні і виділенні тиреоїдних гормонів - трийодтироніну та тетрайодтироніну ( тироксин ).
•	кальцитоніноцити (С-клітини ) - лежать поодиноко між базальною мембраною та базальним полюсом тироцитів ( парафолікулярне розташування ), чи між тироцитами ( інтрафолікулярне розташування ). Це клітини неправильної округлої чи полігональної форми, цитоплазма яких містить добре розвинуті гранулярну ендоплазматичну сітку та комплекс Гольджі, велику кількість секреторних гранул. С-клітини продукують гормон кальцитонін.
Гормони щитовидної залози поділяють на дві групи:
•	йодовані - тироксин і трийодтиронін
•	тиреокальцитонін – кальцитонін
Йодовані
Тироксин і трийодтиронін утворюються в недрах специфічного білка ЩЗ - тиреоглобуліну, який містить найбільшу кількість органічно зв’язаного йоду. Біосинтез тиреоглобуліну, що входить до складу колоїду, здійснюється в епітеліальних клітинах фолікулів. У колоїді тиреоглобулін підлягає йодуванню. Йодування розпочинається з надходження йоду в організм з їжею у вигляді органічних сполук або у відновленому стані. під час травлення органічний і хімічно чистий йод перетворюється на йодид, який дуже легко всмоктується з кишок у кров. Основна маса йодиду концентрується у ЩЗ. Та його частина, що лишається, виділяється з сечею, шлунковим соком, слиною і жовчю. Поглинутий залозою йодид окислюється в елементарний йод. Потім відбуваються зв’язування його у вигляді йодтирозинів і окислювальна їх конденсація в молекули тироксину і трийодтироніну у недрах тиреоглобуліну. Співвідношення тироксину і трийодтироніну в молекулі тиреоглобуліну складає 4:1. Йодування тиреоглобуліну стимулюється особливим ферментом - тиреойодпероксидазою. Виведення гормонів із фолікула в кров відбувається після гідролізу тиреоглобуліну, який відбувається під впливом протеолітичних ферментів - катепсинів. При гідролізі тиреоглобуліну звільняються активні гормони - тироксин і трийодтиронін, які надходять у кров. Обидва гормони у крові перебувають у сполуці з білками глобулінової фракції, а також з альбумінами плазми крові. Тироксин краще зв’язується з білками крові, ніж трийодтиронін, унаслідок чого останній легше проникає в тканини, ніж тироксин. У печінці тироксин утворює парні сполуки з глюкуроновою кислотою, які не мають гормональної активності і виводяться з жовчю в органи травлення. завдяки процесу дезинтоксикації не відбувається збиткового насичення крові гормонами ЩЗ.
Названі гормони впливають на морфологію та функції органів і тканин. При видаленні ЩЗ у експерементальних тварин і при гіпотиреозі у людей молодого віку спостерігаються затримка росту і розвитку майже усіх органів, зокрема статевих залоз, сповільнення статевого дозрівання. Нестача тиреоїдних гормонів у матері несприятливо позначається на процесах диференціації зародка, зокрема ЩЗ. Недостатність процесів диференціації всіх тканин і особливо ЦНС спричинює ряд тяжких порушень психіки.
Тиреоїдні гормони стимулюють обмін білків, жирів, вуглеводів, водний і електролітний обмін, обмін вітамінів, теплопродукцію, основний обмін. Вони посилюють окислювальні процеси, процеси поглинання кисню, витрати поживних речовин, споживання тканинами глюкози. Під впливом цих гормонів зменшуються запаси глікогену в печінці, прискорюється окислення жирів. Посиленя енергетичних і окислювальних процесів є причиною схуднення, що спостерігається при гіперфункції ЩЗ.
Гормони ЩЗ конче необхідні для розвитку мозку. Вплив гормонів на ЦНС проявляється зміною умовнорефлекторної діяльності, поведінки. Підвищена їх секреція супроводжується збудливістю, емоційністю, швидким виснаженням. При гіпотиреоїдних станах спостерігаються зворотні явища - кволість, апатія, ослаблення процесів збудження. Тиреоїдні гормони значною мірою впливають на стан нервової регуляції органів і тканин. Унаслідок підвищення активності вегетативної, переважно симпатичної, нервової системи під дією тиреоїдних гормонів прискорюються серцеві скорочення, збільшується частота дихання, посилюється потовиділення, порушуються секреція і моторика травного каналу. Крім того, тироксин знижує здатність крові до зсідання за рахунок зменшення синтезу в печінці та інших органах чинників, які беруть участь у процесі зсідання крові. Цей гормон пригнічує функціональні властивості тромбоцитів, їх здатність до адгезії ( склеювання ) і агрегації. Гормони ЩЗ впливають на ендокринні та інші залози внутрішньої секреції. Про це свідчить той факт, що видалення ЩЗ призводить до порушення функції всієї ендокринної системи.
Тиреокальцитонін
Утворюється парафолікулярними клітинами ЩЗ, які розташовані за її залозистими фолікулами. Він бере участь у регуляції кальцієвого обміну. вторинним посередником дії тиреокальцитоніну є цАМФ. Під впливом гормона рівень кальцію в крові знижується. Це пов’язано з тим, що він активізує функцію остеобластів, які беруть участь в утворенні нової кісткової тканини, і пригнічує функцію остеокластів, які її руйнують. Разом із тим гормон гальмує виведення кальцію з кісткової тканини, сприяючи відкладенню його у ній. Крім того, він гальмує всмоктування кальцію і фосфатів з ниркових канальців в кров, таким чином сприяючи їх виведенню із сечею з організму. Під впливом тиреокальцитоніну знижується концентрація кальцію у цитоплазмі клітин. Це відбувається внаслідок того, що гормон активізує діяльність кальцієвого насосу на плазматичній мембрані і стимулює поглинання кальцію мітохондріями клітини. Вміст цього гормону в крові збільшується під час вагітності і годування дитини груддю, а також у період відновлення цілості кістки після перелому. Регуляція синтезу і вмісту кальцитоніну залежить від рівня кальцію в крові. При його високій концентрації кількість кальцитоніну зменшується, при низькій, навпаки, зростає. Крім того, утворення кальцитоніну стимулює гормон травного каналу гастрин. Викид його у кров сповіщає про надходження кальцію в організм з їжею.
Встановлено, що їх дія на клітинному та субклітинному рівнях пов’язана із різноплановим впливом на мембранні процеси, на мітохондрії, на ядро, на білковий обмін, на процес обміну ліпідів і на нервову систему.
Регуляція функцій ЩЗ
Контроль за діяльністю ЩЗ має каскадний характер. Передусім пептидергічні нейрони в преоптичній ділянці гіпоталамуса синтезують і виділяють у ворітну вену гіпофіза тиреотропін-рилізінґгормон ( ТРГ ). Під його впливом у аденогіпофізі секретується тиреотропний гормон ( ТТГ ), який заноситься кров’ю в ЩЗ і стимулює в ній синтез та викид тироксину і трийодтироніну. Вплив ТРГ моделюється рядом чинників і гормонів, насамперед рівнеи гормонів ЩЗ в крові, які за принципом зворотного зв’язку гальмують чи стимулюють утворення ТТГ в гіпофізі. Інгібіторами ТТГ також є глюкокортикоїди, гормон росту, соматостатин, дофамін. Естрогени, навпаки, підвищують чутливість гіпофіза до ТРГ. На синтез ТРГ у гіпоталамусі впливає адренергічна система, її медіатор норадреналін, який, діючи на альфа-адренорецептори, сприяє виробленню і виділенню ТТГ у гіпофізі. Його концентрація також збільшується при зниження температури.
Порушення функцій ЩЗ
Її порушення можуть супроводжуватися як підвищенням, так і зниженням її гормонотворчої функції. Якщо гіпотиреоз розвивається в дитячому віці, то буває кретинізм. При цьому захворюванні спостерігається затримка росту, порушення пропорцій тіла, статевого та психічного розвитку. Гіпотиреоз може зумовити інший паталогічний стан - мікседему ( слизовий набряк ). У хворих відзначається збільшення маси тіла за рахунок надмірної кількості міжтканинної рідини, одутлість обличчя, психічна загальмованість, сонливість, зниження інтелекту, порушення статтевих функцій та всіх видів обміну речовин. Захворювання розвивається переважно в дитячому віці та в клімактеричний період. При гіперфункції залози розвивається тиреотоксикоз (базедова хвороба). У деяких географічних регіонах (Карпати, Волинь та ін.), де спостерігається дефіцит йоду у питній воді, населення хворіє на ендемічний зоб. Для оцінки ЩЗ в клініці використовують ряд проб: введення радіонуклідів - йоду-131, технецію, визначення основного обміну, встановлення концентрацій ТТГ, трийодтироніну та тироксину в крові, дослідження за допомогою ультразвуку.
Прищитоподбні залози - периферійні органи ендокринної системи, які розташовані на задній поверхні щитоподібної залози під спільною сполучнотканинною капсулою. Паренхіма залози представлена різної форми епітеліальними тяжами (трабекулами) та скупченнями клітин - паратироцитів, між якими розташовані гемокапіляри. Всього в організмі людини є чотири прищитоподібних залози - парна верхня і парна нижня. ПЩЗ є життєво необхідним органом. Залози одержують іннервацію від шийних гангліїв (симпатична) і блукаючого нерва (парасимпатична).
Розміри кожної залози такі: довжина 4-8 мм, ширина 3-4 мм, товщина 2-3 мм. Загальна маса залоз становить в середньому близько 1 г. У дітей залоза блідо-рожевого кольору, у дорослих - жовто-коричневого. Залози мають власні волокнисті капсули, добре кровопостачаються за рахунок верхніх і нижніх щитовидних артерій та аналогічних вен.

Паратироцити
Паратироцити - залозисті клітини, які залежно від функціонального стану залози поділяються на:
•	головні
•	ацидофільні
Головні ( базофільні) паратироцити
Утворюють основну частину паренхіми залози. Це дрібні полігональної форми з базофільною цитоплазмою, по периферії якої розсіяні скупчення вільних рибосом, добре розвинута гранулярна ендоплазмотична сітка, комплекс Гольджі, що свідчить про високу інтенсивність білкового синтезу. Серед головних паратироцитів розрізняють світлі та темні клітини, які віддзеркалюють стани функціональної активності прищитоподібних залоз. Темні клітини - активно функціонуючі клітини, цитоплазма яких містить добре розвинутий синтетичний апарат. В їх цитоплазмі багато лізосом та гранул глікогену. Співвідношення неактивних і активних головних паратироцитів зміщене у бік перших і складає 3:1.
Ацидофільні паратироцити
Рівномірно розподілені в паренхімі залози і розташовуються серед головних клітин. У цитоплазмі цих клітин містяться великі мітохондрії, слабко розвинутий комплекс Гольджі, помірно розвинута ендоплазматична сітка, секреторні гранули відсутні. З віком кількість цих клітин збульшується.
Гормон ПЩЗ
Головні клітини виробляють паратирин (паратгормон - ПтГ), який поруч з кальцитоніном щитоподібної залози регулює рівень кальцію в організмі і пітримує його вміст у крові на певному рівні. Також він впливає на кісткову тканину, збільшує відносну кількість остеокластів і підвищує їх активність. Внаслідок цього посилюється виведення кальцію з кісток у кров, де рівень його вмісту підвищується. Це досягається за допомогою резорбції кальцію кісток, реабсорбції із дистальних канальців нефрона, прискорення всмоктування із кишок під впливом метаболіту вітаміну D, який утворюється в нирках. Паратирин є антагоністом кальцитоніну, їх взаємодія забезпечує гомеостаз кальцію в крові.
При гіпофункції паращитовидних залоз розвивається остеопороз, гіперплазія фіброзної тканини і деформація кісток, їх переломи. Підвищена кількість кальцію в крові може спричинити до утворення каменів в сечових шляхах.
Регуляція функції прищитовидних залоз
Найважливішим регулятором рівня паратгормона є концентрація кальцію в крові. При гіпокальціємії продукція паратгормона збільшується, при гіперкальціємії розпочинається розпад синтезованого в клітинах гормона, зменшується його концентрація в крові. Стимуляція прищитовидних залоз відзначається і при збудженні адренергічної системи, посередники якої діють через альфа-адренорецептори клітинних мембран. Рівень кальцію в крові особливо важливий для функції збудливих структур. Його зниження супроводжується підвищенням збудливості нервово-м’язової системи, виникнення мимовільних тонічних скорочень скелетних м’язів. Спазматичні скорочення дихальних і глоткових м’язів можуть призвести до смерті. Цей синдром носить назву тетанії і є проявом гіпопаратиреозу.
Надниркова залоза

Надниркова залоза людини
Надниркова залоза— парна ендокринна залоза.
Надниркова залоза розташована безпосередньо поруч з нирками. Ця залоза грає важливу роль в регуляції обміну речовин і адаптації організму до несприятливих (тобто стресових) умов.
Надниркова залоза складається з двох структур— коркової речовини і мозкової речовини, які регулюються нервовою системою.
Мозкова речовина служить основним джерелом катехоламінових гормонів організму— адреналіну і норадреналіну. Деякі з клітин коркової речовини належать до системи «гіпоталамус— гіпофіз— кора надниркової залози» і служать джерелом кортикостероїдів. Кіркова речовина темно-бурого кольору, віділяє життєвоважливі гормони: мінералокортикоїди та статеві гормони. Глікокортикоїди впливають на обмін вуглеводів, білків та жирів, а також на кровотворні органи, мають протизапальну дію. Мінералокортикоїди беруть участь у регуляції мінерального обміну.

Передміхурова залоза

1.Сечовий міхур
2.Тазова кістка
3.Пеніс
4.Кавернозне (печеристе) тіло пенісу
5.Головка пенісу
6.Крайня плоть
7.Отвір уретри
8.Товста кишка
9.Пряма кишка	10.Сім’яні міхурці
11.Сім’явиносна протока
12.Передміхурова залоза
13.Бульбоуретральна залоза
14.Анус
15.Сім’яна судина
16.Придаток яєчка
17.Яєчко
18.Калитка (Мошонка)	
Передміху́рова за́лоза (простата) (від грецьк. - стояти, видаватися вперед) — одна з залоз статевої системи організму чоловіка. Вона розміщується нижче сечового міхура, оточуючи уретру. Крізь її товщу проходить простатична частина сечовивідного каналу.
Зовні передміхурова залоза покрита капсулою, що складається з щільної сполучної тканини з елементами гладко-м’язових волокон. Простата має дві поверхні — передню і задню, а також дві дольки — ліву і праву, між якими по задній поверхні залози проходить невиразна борозенка. За формою простата подібна до каштана. До складу передміхурової залози входять клітини 3 типів: секреторні — епітеліальні, гладкі м’язи та фібробласти.
Розміри передміхурової залози коливаються в досить значних межах у залежності від віку й індивідуальних особливостей організму. У дорослого чоловіка довжина її коливається від 2,5 до 4,2 см, ширина – 2,2-5 см, товщина – 1,7-2,3 см, вага – 17-28 гр. Простата складається з залозистої тканини, що займає від 1/2 до 3/4 її об’єму і передміхурового м’яза. Залозисте тіло містить у собі 20-50 окремих трубчасто-альвеолярних залозок грушоподібної чи клиноподібної форми, кожна з яких має власну протоку. Ці протоки зливаються і надалі відкриваються на задній стінці простатичної частини уретри. Залозисті часточки зв’язані між собою сполучною тканиною, що містить еластичні волокна і могутні гладко-м’язові пучки, що складають кільцевий м’яз простати, скорочення якого обумовлюють викидання секрету.
Функція
Передміхурова залоза секретує рідину, або слиз, який становить 25% загального об’єму еякуляту та містить різноманітні продукти з різними функціональними властивостями: білки, імуноглобуліни, ферменти, вітаміни, іони металів і ін. Такий набір речовин забезпечує енергетичні потреби сперматозоїдів, бере участь у процесах розрідження еякуляту і несе захисну функцію. Слиз також забезпечує пересування сперматозоїдів сім’явиносною протокою а також процес сім’явипорскування. Структуру і функцію простати контролюють андрогени, естрогени, гормони гіпофізу, стероїдні гормони. Різні частини простати мають неоднакову чутливість: андрогени стимулюють задню частину залози, естрогени – передню ділянку. Як гормонозалежний орган, передміхурова залоза є основною мішенню андрогенів яєчка, причому найбільш активний у ній дегідротестостерон.
Захворювання передміхурової залози
Простатит — запальне захворювання передміхурової залози, одне з найбільш поширених захворювань статевих органів у чоловіків. Вважається, що простатитом частіше усього хворіють чоловіки найбільш працездатного та репродуктивного віку — 20 - 45 років. Запалення простати виникає внаслідок проникнення інфекції, а також внаслідок розвитку різних патологічних реакцій.
Збудниками неспецифічного запалення у передміхуровій залозі вважаються стафілококи, іноді ентерококи, протей, ехінококи та дуже рідкісна синьогнійна паличка. Специфічне запальне захворювання передміхурової залози викликають мікобактерії туберкульозу, гонококи, трихомонади, хламідії, мікоплазми та віруси. Шляхи проникнення неспецифічної та специфічної інфекції частіше усього: уретральний або висхідний. Мікобактерії туберкульозу проникають гематогенним шляхом. Лімфогенний шлях проникнення інфекції можливий при запальних захворюваннях сусідніх органів тазу.
Симптомами простатиту є часте сечовипускання, болюче сечовипускання (особливо у кінці акта сечовипускання) і помірна інтоксикація. Іноді наступає гостра затримка сечі, температура тіла підіймається до 39-40°С. До загальних симптомів простатиту також відносять швидку стомлюваність, знижену працездатність, обумовлені хронічною інтоксикацією і гормональними порушеннями. При тривалому захворюванні в хворих розвивається астенізація, поганий сон, апатія, головний біль і ін.
За частотою виникнення, рак передміхурової залози стоїть на одному з перших місць у чоловіків. За різними джерелами, на рак простати припадає від 5 до 18% випадків раку, 25% пухлин у чоловіків становлять рак передміхурової залози. Найчастіше вік тих, хто захворів на рак простати старше 60-70 років. Припускають, що рак передміхурової залози обумовлений порушеннями ендокринної регуляції у статевій сфері.
На ранніх стадіях рак простати може протікати безсимптомно. Хвороба починає проявляти себе, коли пухлина проростає за межі передміхурової залози (простати) і дає метастази. Найчастіше симптомами раку простати є частішання сечовипускання вночі, ускладнення сечовипускання (спочатку вночі, а потім і вдень), відчуття неповного спорожнювання сечового міхура, наростання кількості залишкової сечі. Багато симптомів раку простати на початкових стадіях співпадають з простатитом. На пізніших стадіях захворювання з’являється біль у хрестці, промежині, мошонці, голівці статевого члена, утруднене сечовипускання млявим струменем, домішка крові в сечі або спермі. Швидка і значна втрата ваги також є одним з симптомів.
Лікування раку передміхурової залози можливе тільки на ранніх стадіях захворювання. Рак простати має один з найнижчих рівнів виліковування, з огляду на труднощі діагностики на ранніх стадіях та часом сором’язливість та небажання чоловіків звертатися до лікаря по допомогу. Профілактикою захворювання є регулярні, щорічні ректальні обстеження простати у чоловіків похилого віку і регулярне і нормальне статеве життя для всіх чоловіків. За твердженням австралійських дослідників помірна мастурбація є корисною для профілактики захворювання. Це пояснюється тим, що за відсутністю еякуляції в простаті накопичуються канцерогенні речовини, які часто спричинюють захворювання. Чоловіки, які мають сім’явиверження (еякуляцію) більш ніж 5 разів на тиждень, зменшують свої шанси захворіти на рак простати на третину.
Органи, які виконують ендокринну і екзокринну функції
•	сім'яники
•	яєчники
•	підшлункова залоза
•	нирки
•	плацента
Сім'яники

Яєчко у розрізі
Яєчка (лат. testiculi, грец. ὄρχις) — парні чоловічі статеві залози (чоловічі гонади).
У більшості видів ссавців (окрім однопрохідних, багатьох комахоїдних та неповнозубих, хоботних, даманів, сирен, ластоногих та китоподібних) розташовані у мошонці (м'язо-шкіряний мішечок). У деяких ссавців (окремі види гризунів) яєчка опускаються у мошонку тільки у період розмноження, а потім знов підіймаються у черевну порожнину. Формуються у черевній порожнині плоду, але до моменту народження або одразу після нього опускаються у мошонку через паховий канал. Цим досягається зниження температури залоз, що необхідно для нормального розвитку сперматозоїдів.
Яєчка у мошонці відділені одне від одного перетинками з сполучної тканини, розміщені здебільшого на різному рівні та можуть відрізнятись за розмірами. У дорослого чоловіка довжина яєчка складає приблизно 3,8 см, ширина – 2,5 см, вага залежить від зросту та складає 12,5 — 25г. Яєчко складається з звивистих сімяних канальців, в яких розвиваються сперматозоїди. Загальна довжина канальців — біля 70 см. Вони оточені перетинками з сполучної тканини, в яких розташовані скупчення клітин Лейдига. Ці клітини продукують чоловічі статеві гормони— андрогени, зокрема тестостерон. Ці гормони підтримують статеву систему чоловіків у функціональному стані, без них статеві органи не досягають повного розвитку. Крім того вони відповідають за формування вторинних статевих ознак. Функції яєчка знаходяться під контролем передньої долі гіпофіза.
Яєчники - жіночі статеві залози (парний орган). Розташовуються вони в окремому заглибленні очеревини і прикріплюються до задньої стінки очеревини широкою зв'язкою. Розмір яєчника становить 3 х 2 х 1 см, а важить він близько 7 г. Основний шар яєчника - кіркова речовина, що охоплює внутрішній шар - мозкову речовину. У кірковому шарі містяться фолікули, в яких є яйцеклітини. У мозковому шарі, що складається з більш м'якої сполучної тканини, є численні кровоносні і лімфатичні судини, нерви.
Маткові труби, яєчники і зв'язки матки називають придатками матки.
Нормальному, типовому розташуванню внутрішніх статевих органів сприяють власний тонус статевих органів, узгоджена діяльність діафрагми, черевного пресу і тазового дна, а також зв'язковий апарат матки. 
Підшлунко́ва за́лоза— це велика травна залоза, розташована позаду шлунка, цілком ним вкрита спереду, складається з частини (головки), тіла і хвоста. Це змішана залоза, яка виробляє як травний сік (екзокринна функція), і гормони (ендокринна функція), зокрема, інсулін, глюкагон, стоматостатин, панкреатичний поліпептид, ліпокаїн і ін. Вона виділяє всі без винятку ферменти, потрібні для процесу травлення. Протягом доби вона виробляє понад 800 мл соку. Підшлункова залоза має вигляд видовженої пірамідки завдовжки 20 см і розташована за шлунком (якщо людина стоїть) або під шлунком (якщо лежить на спині). "Характер" у цього органа панський. Не любить, коли її навантажують зайвою роботою (тому будь-яке переїдання, навіть вживання надмірної кількості дієтичних продуктів, їй не до вподоби).

Містить острівці ендокринної тканини, які секретують вже згаданий гормон інсулін. Підвищення секреції інсуліну веде до збільшення поглинання глюкози клітинами тканин і відкладання в печінці та м`язах глікогену ,зниженню концентрацію глюкози в крові. Підшлункова також виробляє гормон глюкагон.Він діє протилежно інсуліну-сприяє розчепленню глікогену до глюкози.
Порушення функції підшлункової залози є причиною багатьох захворювань, і панкреатиту в тому чисі. Панкреатит - запалення підшлункової залози. Цей орган належить до системи травлення людини. Підшлункова залоза, розміщена за шлунком по сусідству з печінкою та дванадцятипалою кишкою. Вона відіграє одну з найважливіших ролей, бо в ній виробляється і виділяється в тонку кишку сік, ферменти якого сприяють травленню і засвоєнню основних речовин їжі. Важливість цього органа і в тому, що в її спеціальних клітинах виробляється інсулін - гормон, який регулює вуглеводний обмін. Якщо інсуліну мало або він неякісний - це зумовлює збільшення цукру в крові, що часто призводить до виникнення цукрового діабету. Тут же продукується ще один цінний гормон - глюкагон, нестача якого загрожує гіпоглікемією, тобто зниженням концентрації цукру в крові. Як цукровий діабет, так і гіпоглікемія - тяжкі захворювання, що нерідко значно вкорочують життя людини. Тим часом статистика свідчить, що хворих із панкреатитом - більшає. Розрізняють гострий та хронічний панкреатит. Найчастіше захворювання починаються після вживання великої кількості їжі, особливо жирної. Його напад можуть спричинити й надмірне вживання алкоголю, нервові стреси. У разі гострого панкреатиту в залозі виникає змертвіння тканин та гнійне запалення. Хвороба дає про себе знати оперізувальним болем у животі, здебільшого в лівому підребер'ї, нудотою, відрижкою, блюванням, здуттям живота. Пульс пришвидшений, артеріальний тиск знижений. За цими проявами, характерними і для інших порушень у роботі органів травної системи, тяжко розпізнати панкреатит, проте на основі клінічних, лабораторних та інструментальних досліджень лікар має змогу встановити точний діагноз. Хворих на хронічний панкреатит значно більше, бо виникає він як ускладнення гострого недолікованого панкреатиту та ще може бути наслідком - жовчнокам'яної хвороби, гастриту, дуоденіту, коліту, виразкової хвороби шлунка, грипу, ангіни, серцево-судинних хвороб, негараздів з печінкою, отруєння хімічними речовинами. Спровокувати загострення може й психоемоційне чи фізичне напруження. Тому хворим на хронічний панкреатит протипоказані різкі рухи, струси, їм не варто бігати, піднімати тяжкі речі, що може спричинити підвищення внутрішньочеревного тиску. Так само шкідливо туго підперізуватися паском. Ознаки хронічного панкреатиту: біль під грудьми чи зліва під ребрами, втрата апетиту, відраза до жирної їжі, підвищене слиновиділення, відрижка, нудота, блювання, здуття живота, схуднення, відчуття спраги. Якщо до панкреатиту приєднується цукровий діабет, хворі відчувають постійно голод та спрагу. Одним з найважливіших лікувальних складників хронічного панкреатиту є харчування. Воно має бути щадним, тобто не перезбуджувати підшлункову залозу, не переобтяжувати і не травмувати її. Хворим на гострий панкреатит у перші дві доби рекомендується голодування. Починаючи з третьої, слід їсти 5-6 разів на день перетерту, приготовану на парі, теплу їжу, збагачену білками та вітамінами. Це невеликі порції м'яса, риби, молочні продукти, відвар шипшини, чорної смородини, яблучний мус. Взагалі харчовий раціон хворих на хронічний панкреатит має бути різноманітним. Як перші страви вживають вегетаріанські овочеві (крім капусти) та круп'яні (крім пшона) протерті слизисті супи, присмачені вершковим маслом чи сметаною. Як джерело повноцінного білка використовують м'ясо нежирних сортів (зокрема птицю без жиру та шкіри) або рибу (окунь, тріска, щука, судак, льодяна). Їх треба варити чи готувати на парі. З білків яєць готують омлет, споживають натуральний сир чи страви з ним. Жири: вершкове масло, олія; каші - протерті, в'язкі, зварені на воді. Дуже корисні овочі: морква, буряки, гарбузи, кабачки, цвітна капуста, молода квасоля, яблука (протерті). Не рекомендують таким хворим бобові та білоголовкову капусту, оскільки вони спричиняють бродіння в кишечнику. Не варто їсти й продукти, що стимулюють секрецію підшлункової залози. Це цибуля, часник, редиска, смажені та тушковані страви, наваристі супи та бульйони, гриби, консерви, копчення, соління, пироги, тістечка, шоколадні цукерки, газовані напої, міцні чай та кава. Не любить підшлункова залоза й перегрівання. А ось на холод реагує добре. Під час нападів панкреатиту добре покласти хворого у прохолодному місці. Низька температура сприяє нормалізації стану.
При гіперфункції розвивається цукровий діабет.
Ни́рки— життєво важливий парний орган людини. Основна його функція виведення продуктів життєдіяльності шляхом фільтрації крові. Також нирки беруть участь в регуляції водно-сольового балансу, кров'яного тиску, кровотворення, кальцієвому обміні та ін.

Будова нирки:
1.	Мозкова речовина та ниркові піраміди (Pyramides renales)
2.	Виносяща клубочкова артеріола (Arteriola glomerularis efferens)
3.	Ниркова артерія (Arteria renalis)
4.	Ниркова вена (Vena renalis)
5.	Ниркові ворота (Hilus renalis)
6.	Ниркова лоханка (Pelvis renalis)
7.	Сечовід (Ureter)8. Мала ниркова миска (Calices minores renales)
8.	Фіброзна капсула нирки (Capsula fibrosa renalis)
9.	Нижній полюс нирки (Extremitas inferior)
10.	Верхний полюс почки (Extremitas superior)
11.	Приносяча клубочкова артеріола (Arteriola glomerularis afferens)
12.	Нефрон (Nephron)
13.	Ниркова пазуха (Sinus renalis)
14.	Велика ниркова миска (Calices majores renales)
15.	Вершина ниркової піраміди (Papillae renales)
16.	Нирковий стовб (Columna renalis)
Нирки— це судинний орган— складаються з мільйонів мікроскопічних капілярних ниркових клубочків та канальців. За 1 хвилину через нирки проходить 1200мл крові, яка фільтрується в клубочках, після чого в канальцях вибірково всмоктується назад вода та інші речовини. Робота нирок залежить від часу доби— вночі сповільнюється, положення тіла— в горизонтальному посилюється, кров'яного тиску. В нормі за добу виділяється 1,5 л сечі.
Захворювання нирок поділяються на запальні (виникають після перенесеної простуди, ангіни, внаслідок попадання інфекції в сечовивідні шляхи) та незапальні— внаслідок гіпертензії, цукрового діабету, порушень обміну речовин, аномалії розвитку.
Запальні захворювання нирок виникають через кілька тижнів після перенесеної простуди, ангіни або переохолодження і можуть супроводжуватись такими скаргами— біль у попереку, підвищення температури, порушення сечовиділення, загальна слабкість. Можуть бути набряки, підвищення тиску. Якщо з'являються такі скарги необхідно здати загальний аналіз сечі. Звернутися до дільничного терапевта.
Незапальні захворювання нирок взагалі протікають безсимптомно, але якщо не вживати заходів, можуть призвести до порушення функції нирок. Тому хворим на гіпертонію, цукровий діабет потрібно час від часу здавати загальний аналіз сечі. При виявленні патологічних змін в аналізі необхідно проконсультуватись у нефролога.
У жінок під час вагітності може порушуватись робота нирок: виникати запальні процеси, підвищення тиску, набряки, виділення білка з сечею. Внаслідок падіння внутрішньочеревного тиску після пологів може розвиватись надмірна рухомість нирки— так звана, блукаюча нирка.Тому після пологів необхідно пройти обстеження у дільничного терапевта або нефролога.
Нефрон - це структурна і функціональна одиниця нирки, це система звивистих і прямих епітеліальних канальців, що починаються від кожного ниркового тільця. Нефрон включає: - капсулу Шумлянського-Боумена -проксимальний звивистий і прямий канальці -тонкий каналець -дистальний прямий і звивистий канальці Ниркове тільце-це судинний клубочок разом з капсулою Шумлянського-Боумена. Залежно від локалізації і особливостей будови нефрони бувають кіркові і юкстамедулярні. Кіркові в свою чергу поділяються на короткі - 1%, які цілком занурені в кіркову речовину і проміжні - 80%,це петлі, які спускаються у зовнішню зону мозкової речовини. Юкстамедулярні нефрони становлять 20%, вони дуже довгі і глибоко сягають мозкової речовини.
Ендокринний комплекс нирки включає в себе наступні види клітин: 1)юкстагломерулярні клітини - розташовані під ендотелієм і стінці приносної і виносної артеріол, овальної форми, у цитоплазмі є гранули реніну - що виділяються у кров, ренін сприяє підвищенню кров'яного тиску. 2)клітини щільної плями - лежать біля ниркового тільця, між приносною і виносною артеріолами, не мають базальних складок, особливістю базальної мембрани є те, що вона утворює розчеплення між якими лежать відростки юкставаскулярних клітин, це сприяє контакту між цими клітинами, що необхідно для регуляції синтезу реніну і запобіганню злущуванню клітин щільної плями. ці клітини реагують на зміну концентрації натрію в сечі. 3)юкставаскулярні клітини - розташовані в ділянці судинного полюса ниркового тільця, вважають, що вони продукують ренін , а також еритропоетин. 4)інтерстиційні клітини - мезенхімного походження, розташовані у стромі мозкових пірамід. Продукують простгандиди, які знижують кров'яний тиск.
Плацента— орган обміну речовинами між кровоносними системами ембріону й матері. Формується оболонками ембріона і тканинами матки.

Положення плаценти у череві вагітної жінки

Гормональні порушення
Гормональні порушення
Класифікація та зовнішні ресурси	
	
Ендокринна система. (чоловік - ліворуч, жінка - праворуч) 1. Епіфіз 2. Гіпофіз 3. Щитоподібна залоза 4. Тимус 5. Надниркова залоза 6. Підшлункова залоза 7. Яєчник 8. Яєчка	
Гормональні порушення виникають у разі порушення функції залоз внутрішньої секреції може порушуватися. Залози можуть виділяти гормони в надлишку, що супроводжується їх гіперфункцією (понад норму). В інших випадках залози можуть виробляти мало гормонів, тоді виявляється недостатність їх в організмі — гіпофункція (менше норми). Гіпер- і гіпофункція призводять до порушення життєдіяльності організму, виникнення захворювань.
Гіпофіз
Найпоказовішим у цьому відношенні є гіпофіз. Він невеликий за розміром, маса його 0,35—0,65 г, розміщений біля основи мозку, з яким з'єднаний за допомогою ніжки. В гіпофізі виділяють дві частки — передню і задню, а також проміжну частину (входить до складу передньої частки). Усі вони продукують гормони з різними функціями.
Передня частка виробляє кілька гормонів. Один з них впливає на ріст тіла, інші — на діяльність статевих залоз, щитоподібної, надниркових залоз, тощо. Гормон стимулює розвиток організму, одночасно впливаючи на обмін жирів, вуглеводів і білків. При надлишку цього гормону розвивається гігантизм. У дітей і дорослих хвороба виявляється по-різному. Зріст хворих дітей значно перевищує зріст однолітків, і в юному віці вони можуть досягати двох метрів.
Якщо гіперфункція передньої частки гіпофіза розвивається у дорослих, то у них ніби відновлюється ріст. При цьому збільшуються тільки ті частини тіла (руки, ноги, язик, ніс, щелепи), які не втратили здатність рости. Захворювання називають акромегалією.
При недостатній кількості гормону росту у дітей розвивається карликовість. На відміну від кретинізму, що пов'язаний з гіпофункцією щитоподібної залози, зберігаються пропорціі тіла і психічний розвиток. Якщо захворювання виникає у дорослих, то змінюється обмін речовин, який супроводжується тяжким ожирінням або, навпаки, схудненням (виснаженням). Проміжна частина гіпофіза виділяє гормон, що регулює утворення пігменту шкіри.
Задня частка гіпофіза нагромаджує гормони вазопресин і окситоцин, що надходять у неї від підгорбової ділянки (гіпоталамус). Вазопресин підвищує артеріальний тиск і пригнічує утворення сечі. Знижена функція задньої частки призводить до нецукрового діабету. Це захворювання супроводжується виділенням надзвичайно великої кількості сечі— 5 л і більше за добу. На відміну від цукрового діабету, сеча не містить глюкози. Другий гормон— окситоцин— діє на мускулатуру матки, зумовлюючи її скорочення.
Як видно з далеко не повного опису значення гіпофіза, ця залоза має сильний і різноманітний безпосередній вплив на організм. Крім того, гіпофіз регулює діяльність інших ендокринних залоз: щитоподібної, статевих, надниркових.
Щитоподібна залоза
Щитоподібна залоза розміщена спереду від дихального горла і по боках гортані. Маса її близько 30—40 г. Продукує гормон тироксин, її природжене недорозвинення призводить до захворювання на мікседему і кретинізм. Мікседема зумовлюється недостатністю тироксину. При цьому відбувається надлишкове нагромадження в шкірі складних сполук, через що вона здається товстою. Затримується процес скостеніння. Діти повільно ростуть, пізніше звичайного починають ходити й сидіти. Кретинізм— більш тяжка форма недостатності функції щитоподібної залози. У хворих затримується фізичний і психічний розвиток. Хворі діти виростають не більше 140 см і такими залишаються на все життя. При цьому тіло їх непропорційне, білковий і сольовий обміни знижені, а вуглеводний підвищений; затримується розвиток мови.
Штучне введення гормонів в організм поліпшує, однак повністю не нормалізує розвиток.
При підвищеному виділенні щитоподібною залозою тироксину розвивається базедова хвороба. Вона характеризується інтенсивним обміном речовин, вирячкуватістю, підвищеною збудливістю нервової системи, дрижанням кінцівок, схудненням. Лікування спрямоване на пригнічення активності продукування гормонів, хірургічне видалення більшої частини залози. Отже, від гормонів щитоподібної залози залежать правильний розвиток тканин, зокрема кісткової системи, обмін речовин, функція нервової системи.
Підшлункова залоза
Підшлункова залоза поряд з утворенням травних ферментів здійснює синтез деяких гормонів— інсуліну, глюкагону, з яких ми розглянемо інсулін. Він утворюється спеціальними клітинами панкреатичних острівців (острівців Лангерганса) цієї залози і складається з 51 амінокислоти. Під впливом інсуліну підвищується проникність цитоплазматичних мембран, відбувається проникнення молекул глюкози з крові в клітини, посилюється синтез складного вуглеводу глікогену. В нормі вміст глюкози в крові коливається від 4,4 до 6,6 ммоль/л. В разі недостатнього утворення інсуліну клітинами підшлункової залози або порушення його засвоєння в організмі не відбувається утилізація тканинами глюкози з плазми крові, і тоді різко підвищується її кількість у крові й тканинах. Це супроводжується порушенням обміну не лише вуглеводів, а й інших сполук нормальної життєдіяльності, і розвивається захворювання— цукровий діабет. Крім глюкози в крові і сечі нагромаджуються кислі продукти обміну речовин. Вони виділяються з сечею, кількість якої збільшена, оскільки хворі п'ють багато води, щоб утамувати спрагу, яка супроводжує цю хворобу. Для лікування хворих застосовують препарати інсуліну або речовини з подібною дією. Вони нормалізують обмін вуглеводів. Для профілактики цукрового діабету слід вести здоровий спосіб життя, який передбачає не лише дотримання режиму праці та відпочинку, а й раціональне харчування, нормальну психологічну обстановку в сім'ї і колективі. Введений інсулін діє недовго, і його вводять щодня. Вчені інтенсивно працюють над розробленням препаратів більш тривалої дії. Надниркові залози — парні залози невеликих розмірів, масою до 4 г. Розміщені на верхніх полюсах нирок, тому їх так і називають. Складаються з мозкового і кіркового шарів. Клітини мозкового шару продукують кілька гормонів. Основні з них адреналін і норадреналін. Вони звужують просвіт кровоносних судин, посилюють розщеплення глікогену, підвищують працездатність, серцеву діяльність. Звуження кровоносних судин супроводжується підвищенням тиску крові. Посилення розщеплення глікогену супроводжується збільшенням кількості глюкози в плазмі крові. Такі зміни в організмі відбуваються при емоційних напруженнях людини, що є наслідком підвищення виділення адреналіну наднирковими залозами.
Надниркові залози
У корі надниркових залоз синтезуються гормони під загальною назвою кортикостероїди, їх близько 40 видів. Серед широко використовуваних у медицині відомі кортизон і гідрокортизон. Вони регулюють обмін вуглеводів, перешкоджають розвитку запалення. При нестачі цих гормонів виникає бронзова хвороба, за якої шкіра набуває бронзового кольору. Крім того, людина худне, втрачає працездатність через розлади нервовом'язової системи. Функція надниркових залоз складна і різноманітна: вони регулюють обмін речовин, тиск крові, тонус м'язів, стан імунітету. Для запобігання захворюванням надниркових залоз важливо зміцнювати психоемоційне здоров'я, раціонально загартовувати організм, що дає можливість уникнути простудних захворювань.
ФІЗІОЛОГІЯ СИСТЕМИ ВИДІЛЕННЯ

Ви́ділення — процес виведення з організму кінцевих продуктів, які утворилися в ході обміну речовин в клітинах тіла при розщепленні органічних енерговмісних речовин. Цю функцію виконують як спеціалізовані видільні органи, так і інші органи чи системи, для яких видільна функція може бути побічною, другорядною.
Процес виділення як складова частина обміну речовин – один з головних у збереженні гомеостазу. Він забезпечує звільнення організму від непотрібних і шкідливих продуктів обміну, а також від чужорідних та отруйних речовин (алкоголь, наркотики, ліки), що надійшли ззовні.
Органами виділення є:
•	нирки,
•	легені,
•	шкіра,
•	слинні залози,
•	шлунково-кишковий тракт,
•	печінка,
•	підшлункова залоза.
В процесі життєдіяльності організму в тканинах здійснюється розпад білків, жирів, вуглеводів з виділенням енергії.
Кінцеві продукти обміну (продукти дисиміляції) з тканин переходять в кров, кров’ю приносяться до органів виділення і через них виводяться з організмі.
•	Більша частина продуктів розпаду виділяється через систему сечовивідних органів:
•	Через легені виводяться леткі сполуки СО2, ефір (після наркозу), хлороформ, ацетон, а також пари води.
•	Потові залози виділяють зайву воду, мінеральні солі, солі важких металів, сечовину, азот, аміак, молочну кислоту.
•	Слинні залози – можуть виводити лікарські речовини (аспірин), а також сполуки ртуті, вісмуту, брому, йоду, сечовину.
•	Шлункові та кишкові залози виділяють у просвіт шлунка та кишечнику алкоголь розчинений у крові, продукти обміну білків, воду та зайві мінеральні солі, а також сполуки заліза, ртуті, срібла, брому, хінін, сульфаніламіди.
•	В печінці знешкоджуються різні отрути, надлишки гормонів, продукти обміну гемоглобіну та білків. Вона виводить креатинін, холестерин, жовчні пігменти.
Будова та функції органів сечовидільної системи: нирок, сечоводів сечового міхура, сечовидільного каналі.
Нирки (nephreos), - парні органи (права і ліва) бобоподібної форми, розташовані з обох боків хребта в поперековій ділянці черевної порожнини (Довжина – 10-12 см, ширина – 5-6 см, маса 120-200 г).
Зовні нирки вкриті щільною сполучною оболонкою – жировою капсулою, яка міцно тримає їх у певному анатомічному положенні (при різкому схудненні – блукаюча нирка). На внутрішній увігнутій поверхні розташовуються ворота нирки, через які проходять: входять артерія та нерви, а виходять вена, лімфатичні судини, сечовід.
На розрізі нирки видно два шари:
1.	зовнішній – корковий (темніший).
2.	внутрішній – мозковий, утворений нирковими пірамідами (по 10-15 у кожній нирці). Верхівки пірамід (збирні трубки) закруглені у вигляді сосочків, що відкриваються у:
3.	ниркову миску – порожнину.
Ниркова миска переходить у сечовід.
Структурною та функціональною одиницею нирки є нефрон (кожна нирка – 1 млн).
Нефрони – складні мікроскопічні утвори, які починаються двостінною капсулою (Шумлянського-Боумена), всередині якої знаходиться клубочок капілярів (мальпігіїв клубочок). Між шарами капсули знаходиться порожнина, яка переходить у звивистий (первинний) сечовий каналець. Він доходить до межі кіркового і мозкового шарів нирки. На межі каналець звужується, спрямляється і в мозковому шарі утворює петлю Генне, яка повертається в кірковий шар нирки. Тут він знову стає звивистий (вторинний) і відкривається у збирну трубочку. Збирні трубки, зливаючись, утворюють загальні вивідні протоки, які проходять через мозковий шар нирки до верхівок сосочків, що виступають в порожнину миски.
Стінки канальця, так само як і кожна з двох стінок капсули, утворені одним шаром епітеліальних клітин.
На відміну від фільтрації реабсорбція протікає за рахунок активної діяльності клітин канальцевого епітелію з витратами енергії та поглинанням О2. В результаті утворюється вторинна сеча (1,5 л). До її складу входить: сечовина, сечова кислота, аміак, сульфати, фосфати Na+, K+,CL-. Відсутні (при нормальній роботі нирок): білки, цукор.
Нирки здійснюють свою роботу постійно. Тому і використовують багато кисню, поживних речовин, що свідчить про великі енергетичні затрати під час утворення сечі.
Регуляція процесу сечоутворення: в усіх відділах нефрона є спеціальні рецептори, які контролюють вміст води, NaCL та різних речовин у крові.
При підвищенні NaCL у крові (солона їжа) нирки утворюють більше первинної сечі з сіллю. Сіль затримує воду у канальцях нефрону, утворюється більше вторинної сечі, бо з нею має вийти зайва сіль;
При зневодненні організму: в крові підвищується концентрація солі, рецептори судин надсилають у гіпоталамус імпульси. З нього до гіпофіза та наднирникових залоз надходить сигнал про збільшення утвореного гормону. (вазопресин – антидіуретичний). Гормон збільшує реабсорбцію води в канальцях нефрона, сечі менше і вона більш концентрована.
Надлишок води в організмі: гіпофіз виділяє менше гормону, реабсорбція зменшується і зайва вода виходить з сечею. Отже, процес сечоутворення регулюється нервовою системою і гуморальними чинниками.
Регуляція сечовиділення
Виділення сечі здійснюється рефлекторно. Сеча потрапляє у сечовий міхур, стінки його розтягуються і подразнюються рецептори слизової оболонки. По доцентрових нервах від рецепторів імпульси ідуть у крижові відділи спинного мозку, де міститься безумовно-рефлекторний центр сечовипускання. Сечовипускання у людини відбувається довільно, це пов’язано з впливом нейронів кори великого мозку. Вони гальмують або активізують центри спинного мозку. У дітей довільне сечовипускання встановлюється до 2-3 років життя. Нормальна частота сечовипускання – 4-6 разів на добу.
Профілактика захворювань сечовидільної системи.
Захворювання – нефрит – запалення різних елементів нирки:
•	цистит – запалення слизової оболонки сечового міхура;
•	уретрит – запалення сечівника;
•	ниркокам’яна хвороба;
•	енурез – нічне нетримання сечі;
•	уремія – отруєння організму аміаком і сечовиною (при припиненні роботи нирок).
Причини захворювань: низхідна інфекція, висхідна інфекція, загальне переохолодження організму, застуди, отруйні речовини, лікарські препарати.
Щоб запобігти захворюванням органів сечовиділення, слід дотримуватись певних вимог:
•	раціональне і збалансоване харчування;
•	загартування, але без переохолодження;
•	своєчасне лікування зубів і ангін, тонзилітів;
•	обережне звертання з ліками, отрутами;
•	дотримання особистої гігієни, статевої гігієни;
•	не вживати спиртні напої;
•	не перевтомлюватися;
•	правильний режим праці, відпочинку, сну
Ниркова артерія, зайшовши в нирку, ділиться на велику кількість гілочок.
Тонка судина, яка має назву приносної артерії, заходить у втиснуту частину капсули, утворюючи там клубочок капілярів. Капіляри збираються у судину, що виходить з капсули, - виносну артерію. Остання підходить до звивистого канальця і знову розпадається на капіляри, які його обплітають. Ці капіляри збираються у вени, які, зливаючись, утворюють ниркову вену і виносять кров з нирки.
Функції нирок:
•	беруть участь у підтриманні постійності об’єму рідин тіла, їхнього осмотичного тиску та їхнього складу;
•	регуляції кислотно-лужної рівноваги;
•	виділення продуктів азотного обміну і чужорідних речовин;
•	метаболізмі вуглеводів і білків;
•	кровотворенні (утворюються еритроцити, оскільки виділяють речовину, яка стимулює кістковий мозок за нестачі О2;
•	викидають у кров гормон ренін (при порушенні кровопостачання нирок), який підвищує артеріальний тиск;
•	виробляють фермент, здатний запобігати розвиткові тромбу або розчиняти.
Сечовід – починається в нирковій мисці, а закінчується впадінням у сечовий міхур. Довжина 30-35 см, ширина 5-6 мм. Стінка його складається з 3 оболонок:
1.	Внутрішньої – слизової з рецепторами,
2.	Середньої – м’язова,
3.	Зовнішньої – сполучнотканинної.
Функція сечовіду полягає у відведенні сечі (перистальтичними хвилями) з нирки у сечовий міхур.
Сечовий міхур – порожнистий м’язовий орган, який виконує функцію резервуара для сечі і бере участь у періодичному виведенні її з організму (акт сечовипускання) Форма та розміри сечового міхура змінюються у міру його наповнення сечею. Місткість його в дорослої людини 250-500 мл. Стінка міхура має оболонки:
1.	внутрішня –слизова з великою кількістю складок (для розтягування),
2.	середня – товста м’язова, 
3.	зовнішня – сполучнотканинна.
Вихід з сечового міхура у сечівник закритий коловим м’язом – сфінктером, завдяки чому сеча вільно не витікає назовні.
Сечівник (уретра) – непарний трубчастий орган, який відкривається невеличким отвором у ділянці зовнішніх статевих органів (жіночий – 3-4 см, чоловічий – 18-20 см у вигляді букви S). По ньому сеча під час сечовипускання виділяється з сечового міхура назовні.
Утворення сечі, регуляція сечоутворення і сечовиділення.
Сеча (urina) утворюється в нирках з крові, якою нирки дуже добре постачаються (за добу 1500-1800 л. крові).
В основі сечоутворення лежать два процеси: фільтрація і реабсорбція. Фільтрація відбувається в капсулах. Діаметр приносної артерії більший, ніж виносної, тому тиск крові в капілярах клубочка досить високий (70-80 мм.рт.ст.). Завдяки такому високому тискові плазма крові разом з розчиненими в ній неорганічними та органічними речовинами проштовхується крізь тонку стінку капіляра та внутрішню стінку капсули (без затрат енергії). При цьому профільтровуються всі речовини з відносно малим діаметром молекули. Форменні елементи крові, білки та жири залишаються в капілярах. Внаслідок фільтрації утворюється первинна сеча (150-180 л), до складу якої входить: вода, сечовина, сечова кислота, іони неорганічних речовин, глюкоза, амінокислоти, вітаміни.
Первинна сеча надходить в канальці. В міру її проходження по канальцях відбувається реабсорбція (всмоктування) в кров більшої частини води і ряду речовин глюкози, амінокислот, вітамінів, іонів Na, K, Ca, CL.

ПЕРЕЛІК ПИТАНЬ ДЛЯ САМОКОНТРОЛЮ

1.	Предмет фізіології, її зв'язок з іншими науками, її значення для фізичної культури і спорту.
2.	Процеси збудження в нервових клітках.
3.	Функції спинного мозку.
4.	Фізіологія як основа теорії і методики фізичного виховання і спорту.
5.	Мембранний потенціал спокою нервової клітки. Механізм виникнення нервового імпульсу
6.	Функції проміжного мозку і мозочка.
7.	Збуджувальні і незбуджувальні тканини. Основні функціональні характеристики збуджувальних тканин: подразливість, збудження.
8.	Рецептивне поле рефлексу, час рефлексу, нервовий центр. Класифікація рефлексів..
9.	Ферменти і їх значення.
10.	Гомеостаз. Гомеокінез. Ступінь зрушення показників гомеостазу.
11.	Фізіологія збудження сінапсів. Поняття про сінапс і його будова.
12.	Рефлекси установки тіла.
13.	Зв’язок фізіології з другими науками. Фізіологія як основа медицини, психології, педагогіки, теорії і методики фізичного виховання і спорту.
14.	Механізм передачі збудження через сінапси.
15.	Функції кори великих півкуль головного мозку.
16.	Загальні закономірності фізіології, її основні поняття.
17.	Поняття про рефлекс, рефлекторну дугу, рефлекторне кільце.
18.	Функція довгастого мозку.
19.	Загальне поняття про обмін речовин.
20.	Поріг збудливості нейрона.
21.	Ретикулярна формація мозку.
22.	Процеси обміну речовин: анаболізм і катаболізм.
23.	Спинний і довгастий мозок. Функції.
24.	Нервова і гуморальна регуляція функцій організму.
25.	Обмін білків, замінні і незамінні амінокислоти.
26.	Провідникова функція спинного і довгастого мозку. Рефлекторна функція спинного і довгастого мозку.
27.	Короткі дані про історію фізіології.
28.	Обмін вуглеводів, види їх при надходженні в організм.
29.	Середній мозок.
30.	Взаємозв’язок фізвиховання, спорту та здоров’я.
31.	Обмін жирів (ліпідів) і їх пластичне й енергетичне значення.
32.	Тонічні рефлекси установки тіла.
33.	Процеси збудження і гальмування в ЦНС.
34.	Водяний обмін. Соляний обмін. Роль солей у водяному обміні.
35.	Статичні рефлекси.  Статокінетичні рефлекси.
36.	Функції кори великих півкуль.
37.	Вітаміни, їхнє значення в обміні речовин. Поняття про авітаміноз.
38.	Функції проміжного мозку і мозочка.
39.	Типи вищої нервової діяльності.
40.	Функції центральної нервової системи.
41.	Зорові бугри і подбугрова область.
42.	Фізіологія обміну речовин.
43.	Фізіологія збудження синапсів.
44.	Функції центральної нервової системи.
45.	Загальний план організації кори, коркові нейрони і їхні зв'язки.
46.	Поняття про рефлекс, рефлекторну дугу, рефлекторне кільце. Рецептивне поле рефлексу, час рефлексу, нервовий центр.
47.	Білковий і вуглеводний обмін.
48.	Поширення нервового імпульсу по аксону.
49.	Класифікація рефлексів. Виникнення збудження і його проведення.
50.	Загальна характеристика ретикулярної системи і її функція.
51.	Регуляція теплотворення і тепловіддачі.
52.	Рефрактерність. Процеси збудження в нервових клітках.
53.	Потреба в їжі людини в різних умовах життя і праці.
54.	Симпатичні і парасимпатичні відділи нервової системи, їх функції.
55.	Фізіологія збудження сінапсів. Поняття про сінапс і його будова. Механізм передачі збудження через сінапси.)
56.	Регуляція вегетативних функцій - гомеостазіс
57.	Умовні і безумовні рефлекси.
58.	Утворення і витрата енергії в організмі людини.
59.	Збудливість, рефрактерність, лабільність.
60.	Умови і механізм утворення умовних рефлексів. І й ІІ сигнальні системи.
61.	Фізіологічні властивості кістякових м'язів. Збудливість і збудження. Рухові одиниці м'язів.
62.	Фізіологія крові.
63.	Система дихання – визначення.
64.	Фізіологічні властивості кістякових м'язів. Збудливість і збудження. Рухові одиниці м'язів.
65.	Фізіологія крові.
66.	Система дихання – визначення.
67.	Взаємозв'язок частоти акта від частоти нервових імпульсів: одиночне скорочення м'яза; режим одиночних скорочень. Регуляція м'язової напруги.
68.	Еритроцити. Гемоглобін, його функція.
69.	Дихальна функція кисню. Гипоксемія. Об’єм газів у легенях, їх перенос кров’ю. Дифузія О2 і СО2.
70.	Порівняння режиму одиночного скорочення і титанічних скорочень.
71.	Лейкоцити, їх функція.
72.	Фізіологія травлення.
73.	Фізіологія м'язів.
74.	Зміна кількості клітин крові при м’язовій діяльності.
75.	Регуляція дихання. Типи дихання.
76.	Механізм і енергетика м'язових скорочень.
77.	Плазма крові, її склад.
78.	Травлення і його значення для організму.
79.	Основні енергетичні речовини м'язів.
80.	Кислотно-лужна рівновага. Групи крові. Показники крові.
81.	Зорова сенсорна система. Переломлення світлових променів і акомодація. Зорові рецептори. Гострота зору, поле зору.
82.	Анаеробний ресінтез АТФ. Аеробний ресінтез АТФ.
83.	Роль крові в  забезпечені фізичної роботи. Кровотворні органи.
84.	Елементи складу їжі: білки, жири, вуглеводи, солі, вода, вітаміни.
85.	Анаеробний ресінтез АТФ. Аеробний ресінтез АТФ.
86.	Роль крові в  забезпечені фізичної роботи. Кровотворні органи.
87.	Елементи складу їжі: білки, жири, вуглеводи, солі, вода, вітаміни.
88.	Фізіологічні властивості кістякових м'язів.
89.	Органи кровообігу, будова серця.
90.	Моторна, секреторна і всмоктувальна функція травлення.
91.	Основні властивості м'язів. Рухові одиниці м'язів. Регуляція частоти імпульсації мотонейрона.
92.	Травлення в різних відділах шлунково-кишкового тракту.
93.	Лейкоцити, їхня функція.
94.	Скорочувальна діяльність кістякових м'язів.
95.	Великій і малий круг кровообігу.
96.	Підшлункова заліза і її функції. Жовчний міхур і його значення.
97.	Взаємозв'язок частоти акта від частоти нервових імпульсів: одиночне скорочення м'яза; режим одиночних скорочень. Порівняння режиму одиночного скорочення і титанічних скорочень.
98.	Цикл серцевої діяльності, її фази.
99.	Всмоктування процесів травлення їжі (фільтрація, дифузія, осмос). Інтенсивність всмоктування.
100.	Регуляція м'язової напруги. Будова м'язового волокна. Механізм і енергетика м'язових скорочень. Механіка м'язового скорочення.
101.	Об'єм крові: Систолічний, хвилиний. Гемодинаміка, тиск, об’ємна і лінійна швидкість руху крові.
102.	Всмоктування вуглеводів, білків, жирів, води і електролітів.
103.	Основні енергетичні речовини м'язів. Анаеробний ресінтез АТФ. Аеробний ресінтез АТФ.
104.	Систолічний, діастолічний та пульсовий тиск крові. Регуляція серцево-судинної системи.
105.	Фізіологія аналізаторів.
106.	Сила м'язів і фактори, що її обумовлюють.
107.	Основні фізіологічні показники кровообігу. Кровообіг при фізичній роботі.
108.	Слуховий і вестибулярний аналізатори.
109.	Робота м'язів. Сила м'язів.
110.	Систолічний, діастолічний і пульсовий тиск крові, фактори на них що впливають.
111.	Рухові, зорові, вісцеральні, тактильні, температурні і болюча сенсорні системи.
112.	Режими м'язової діяльності.
113.	Особливості артеріального і венозного кровообігу; дихальний і м'язовий насоси.
114.	Сенсорна система.
115.	Механічна робота м'яза. 
116.	Велике і мале кола кровообігу.
117.	Загальний план будови і функції аналізаторів.
118.	Цикли серцевої діяльності, його фази. Брадикардія, тахікардія. Геодинаміка.
119.	Фізіологія дихання.
120.	Рухова сенсорна система.

ПЕРЕЛІК ПИТАНЬ ДЛЯ МОДУЛЬНОГО КОНТРОЛЮ № 1

1.	Предмет фізіології, її зв'язок з іншими науками, її значення для фізичної культури і спорту.
2.	Процеси збудження в нервових клітках.
3.	Функції спинного мозку.
4.	Фізіологія як основа теорії і методики фізичного виховання і спорту.
5.	Мембранний потенціал спокою нервової клітки. Механізм виникнення нервового імпульсу
6.	Функції проміжного мозку і мозочка.
7.	Збуджувальні і незбуджувальні тканини. Основні функціональні характеристики збуджувальних тканин: подразливість, збудження.
8.	Рецептивне поле рефлексу, час рефлексу, нервовий центр. Класифікація рефлексів..
9.	Ферменти і їх значення.
10.	Гомеостаз. Гомеокінез. Ступінь зрушення показників гомеостазу.
11.	Фізіологія збудження сінапсів. Поняття про сінапс і його будова.
12.	Рефлекси установки тіла.
13.	Зв’язок фізіології з другими науками. Фізіологія як основа медицини, психології, педагогіки, теорії і методики фізичного виховання і спорту.
14.	Механізм передачі збудження через сінапси.
15.	Функції кори великих півкуль головного мозку.
16.	Загальні закономірності фізіології, її основні поняття.
17.	Поняття про рефлекс, рефлекторну дугу, рефлекторне кільце.
18.	Функція довгастого мозку.
19.	Загальне поняття про обмін речовин.
20.	Поріг збудливості нейрона.
21.	Ретикулярна формація мозку.
22.	Процеси обміну речовин: анаболізм і катаболізм.
23.	Спинний і довгастий мозок. Функції.
24.	Нервова і гуморальна регуляція функцій організму.
25.	Обмін білків, замінні і незамінні амінокислоти.
26.	Провідникова функція спинного і довгастого мозку. Рефлекторна функція спинного і довгастого мозку.
27.	Короткі дані про історію фізіології.
28.	Обмін вуглеводів, види їх при надходженні в організм.
29.	Середній мозок.
30.	Взаємозв’язок фізвиховання, спорту та здоров’я.
31.	Обмін жирів (ліпідів) і їх пластичне й енергетичне значення.
32.	Тонічні рефлекси установки тіла.
33.	Процеси збудження і гальмування в ЦНС.
34.	Водяний обмін. Соляний обмін. Роль солей у водяному обміні.
35.	Статичні рефлекси.  Статокінетичні рефлекси.
36.	Функції кори великих півкуль.
37.	Вітаміни, їхнє значення в обміні речовин. Поняття про авітаміноз.
38.	Функції проміжного мозку і мозочка.
39.	Типи вищої нервової діяльності.
40.	Функції центральної нервової системи.
41.	Зорові бугри і подбугрова область.
42.	Фізіологія обміну речовин.
43.	Фізіологія збудження синапсів.
44.	Функції центральної нервової системи.
45.	Загальний план організації кори, коркові нейрони і їхні зв'язки.
46.	Поняття про рефлекс, рефлекторну дугу, рефлекторне кільце. Рецептивне поле рефлексу, час рефлексу, нервовий центр.
47.	Білковий і вуглеводний обмін.
48.	Поширення нервового імпульсу по аксону.
49.	2. Класифікація рефлексів. Виникнення збудження і його проведення.
50.	Загальна характеристика ретикулярної системи і її функція.
51.	Регуляція теплотворення і тепловіддачі.
52.	Рефрактерність. Процеси збудження в нервових клітках.
53.	Потреба в їжі людини в різних умовах життя і праці.
54.	Симпатичні і парасимпатичні відділи нервової системи, їх функції.
55.	Фізіологія збудження сінапсів. Поняття про сінапс і його будова. Механізм передачі збудження через сінапси.)
56.	Регуляція вегетативних функцій - гомеостазіс
57.	Умовні і безумовні рефлекси.
58.	Утворення і витрата енергії в організмі людини.
59.	Збудливість, рефрактерність, лабільність.
60.	Умови і механізм утворення умовних рефлексів. І й ІІ сигнальні системи.

ПЕРЕЛІК ПИТАНЬ ДЛЯ МОДУЛЬНОГО КОНТРОЛЮ №2

1.	Фізіологічні властивості кістякових м'язів. Збудливість і збудження. Рухові одиниці м'язів.
2.	Фізіологія крові.
3.	Система дихання – визначення.
4.	Фізіологічні властивості кістякових м'язів. Збудливість і збудження. Рухові одиниці м'язів.
5.	Фізіологія крові.
6.	Система дихання – визначення.
7.	Взаємозв'язок частоти акта від частоти нервових імпульсів: одиночне скорочення м'яза; режим одиночних скорочень. Регуляція м'язової напруги.
8.	Еритроцити. Гемоглобін, його функція.
9.	Дихальна функція кисню. Гипоксемія. Об’єм газів у легенях, їх перенос кров’ю. Дифузія О2 і СО2.
10.	Порівняння режиму одиночного скорочення і титанічних скорочень.
11.	Лейкоцити, їх функція.
12.	Фізіологія травлення.
13.	Фізіологія м'язів.
14.	Зміна кількості клітин крові при м’язовій діяльності.
15.	Регуляція дихання. Типи дихання.
16.	Механізм і енергетика м'язових скорочень.
17.	Плазма крові, її склад.
18.	Травлення і його значення для організму.
19.	Основні енергетичні речовини м'язів.
20.	Кислотно-лужна рівновага. Групи крові. Показники крові.
21.	Зорова сенсорна система. Переломлення світлових променів і акомодація. Зорові рецептори. Гострота зору, поле зору.
22.	Анаеробний ресінтез АТФ. Аеробний ресінтез АТФ.
23.	Роль крові в  забезпечені фізичної роботи. Кровотворні органи.
24.	Елементи складу їжі: білки, жири, вуглеводи, солі, вода, вітаміни.
25.	Анаеробний ресінтез АТФ. Аеробний ресінтез АТФ.
26.	Роль крові в  забезпечені фізичної роботи. Кровотворні органи.
27.	Елементи складу їжі: білки, жири, вуглеводи, солі, вода, вітаміни.
28.	Фізіологічні властивості кістякових м'язів.
29.	Органи кровообігу, будова серця.
30.	Моторна, секреторна і всмоктувальна функція травлення.
31.	Основні властивості м'язів. Рухові одиниці м'язів. Регуляція частоти імпульсації мотонейрона.
32.	Травлення в різних відділах шлунково-кишкового тракту.
33.	Лейкоцити, їхня функція.
34.	Скорочувальна діяльність кістякових м'язів.
35.	Великій і малий круг кровообігу.
36.	Підшлункова заліза і її функції. Жовчний міхур і його значення.
37.	Взаємозв'язок частоти акта від частоти нервових імпульсів: одиночне скорочення м'яза; режим одиночних скорочень. Порівняння режиму одиночного скорочення і титанічних скорочень.
38.	Цикл серцевої діяльності, її фази.
39.	Всмоктування процесів травлення їжі (фільтрація, дифузія, осмос). Інтенсивність всмоктування.
40.	Регуляція м'язової напруги. Будова м'язового волокна. Механізм і енергетика м'язових скорочень. Механіка м'язового скорочення.
41.	Об'єм крові: Систолічний, хвилиний. Гемодинаміка, тиск, об’ємна і лінійна швидкість руху крові.
42.	Всмоктування вуглеводів, білків, жирів, води і електролітів.
43.	Основні енергетичні речовини м'язів. Анаеробний ресінтез АТФ. Аеробний ресінтез АТФ.
44.	Систолічний, діастолічний та пульсовий тиск крові. Регуляція серцево-судинної системи.
45.	Фізіологія аналізаторів.
46.	Сила м'язів і фактори, що її обумовлюють.
47.	Основні фізіологічні показники кровообігу. Кровообіг при фізичній роботі.
48.	Слуховий і вестибулярний аналізатори.
49.	Робота м'язів. Сила м'язів.
50.	Систолічний, діастолічний і пульсовий тиск крові, фактори на них що впливають.
51.	Рухові, зорові, вісцеральні, тактильні, температурні і болюча сенсорні системи.
52.	Режими м'язової діяльності.
53.	Особливості артеріального і венозного кровообігу; дихальний і м'язовий насоси.
54.	Сенсорна система.
55.	Механічна робота м'яза. 
56.	Велике і мале кола кровообігу.
57.	Загальний план будови і функції аналізаторів.
58.	Цикли серцевої діяльності, його фази. Брадикардія, тахікардія. Геодинаміка.
59.	Фізіологія дихання.
60.	Рухова сенсорна система.

КРИТЕРІЇ ОЦІНКИ ЗНАНЬ З НАВЧАЛЬНОЇ ДИСЦИПЛІНИ

Відповідно до нормативних документів МОН України та відповідного приказу по ДонНТУ, у якості системи оцінювання знань студентів застосовується система критеріїв ЕСТS, що адаптована до обсягу та специфіки навчальної дисципліни. Зокрема мова йде про виконання студентом обов’язкових видів роботи:
1.	Ведення конспекту лекцій.
2.	Участь у практичних  заняттях (підготовка відповідей).
Наявність повного конспекту дає 15 балів. Відповіді на кожному практичному занятті оцінюються диференційовано: от 3 – 5 балів.
Поточний контроль знань студентів.
1.	Контроль систематичності та активності роботи протягом семестру над вивченням програмного матеріалу дисципліни.
2.	Контроль здійснюється у два етапи.
3.	1 етап. Викладач проводить індивідуальний прийом виконаних практичних завдань по темам першого модульного контролю.
4.	2 етап. Викладач   проводить   індивідуальний   прийом   виконаних практичних завдань по темам другого модульного контролю.
Критерії оцінювання.
За кожний етап студент може отримати оцінки 0, 5, 10 балів. Разом за обидва етапи максимальна оцінка становитиме 20 балів.
0	балів - виставляється за відсутність повністю виконаного завдання хоча б з однієї теми.
5 балів - виставляється за наявність у виконаних завданнях помилок у розрахунках, у визначенні кореспонденції рахунків, у складанні облікових регістрів, чи первинних документів, а також за помилки у поясненні студента методики виконання того чи іншого завдання.
10 балів - виставляється за повністю вірне виконання всіх завдань і правильні відповіді на запитання викладача відносно порядку і методики виконання.
1.	Виявлення  успішності засвоєння матеріалу курсу під час проведення практичних занять.

Контроль знань студентів у формі іспиту.
Об'єктом контролю знань у формі іспиту є результати виконання письмових екзаменаційних завдань. На іспит виносяться вузлові питання програми, що потребують уміння синтезувати отримані знання і застосувати їх при вирішенні практичних задач.
Перелік та зміст екзаменаційних завдань включено до робочої програми дисципліни.
Екзаменаційний білет містить 3 питання, кожне з яких оцінюється за шкалою: 10, 5, 0 балів. Зокрема, при оцінці теоретичних питань оцінка 10 балів виставляється при всебічному та повному висвітлені теоретичного матеріалу за наявності критичної оцінки стану вирішення певних проблем або власного бачення шляхів вирішення цих проблем; оцінка 5 балів виставляється при повному висвітлені теоретичного матеріалу без критичної оцінки або власного бачення шляхів вирішення проблемних питань; оцінка 0 балів виставляється у разі, якщо відповідь на поставлені питання неповне або неточна. 
В цьому випадку отримані результати поточного контролю не враховуються.
Загальна підсумкова оцінка з дисципліни складається з суми балів за результати поточного контролю знань (за умови, що студент набрав 30 балів і вище) та за виконання завдань, що виносяться на іспит (за умови, що студент набрав 30 балів і вище). До заліково-екзаменаційної відомості заносяться сумарні результати в балах поточного контролю та іспиту (загальна підсумкова оцінка).  Переведення даних  100- бальної шкали оцінювання в 4-х бальну здійснюється в такому порядку:
•	оцінка "незадовільно" - менше 50 балів
•	оцінка "задовільно" - 55-60 балів
•	оцінка "добре" -    65-80 балів
•	оцінка "відмінно"-85-100 балів
Оцінка за 4-х бальною шкалою виставляється в заліково-екзаменаційній відомості поряд із загальною підсумковою оцінкою в 100 бальній шкалі.

СПИСОК РЕКОМЕНДОВАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ
Основна
1.	М.П. Гребняк, В.П. Гребняк. А.Г. Рибковский. Медико-фізіологічні та педагогічні основи фізичного виховання студентів:навчальний посібник з грифом МОН от 13.07.2006 №14/18 – Г – 470. – Донецьк:ДонНТУ, 2006. – 300с.
2.	Гребняк В.П., Сергиенко Л.Г. Учебное пособие по курсу „Физиология” по темам Центральная нервная система. Вегетативная нервная система. Высшая нервная деятельность. Анализаторы. Физиология мышц (для студентов специальности «Спортивный менеджмент»). – Донецк, ДонНТУ, 2004. 70с.
3.	Сергиенко Л.Г., Гребняк В.П. Методическое пособие по курсу «Физиология» по темам: Физиология спортивной деятельности. Физиология тренировки. Физиологическая характеристика видов спорта (для студентов специальности «Спортивный менеджмент»). – Донецк, ДонНТУ, 2005. 94с.
4.	Гребняк Н.П. Гребняк В.П. Валеологическая оптимизация госсаннадзора по гигиене детей и молодежи. – Донецк: Норд-Пресс, 2005. – 383с.
5.	Гребняк М.П. Профілактична медицина дітей та підлітков. – Донецьк: Норд-Прес, 2004 – 258с.
Додаткова
1.	Серопегин И.М., Волков В.М., Синайский М.М. Физиология человека: Учебник для техн. – М.: Физ. культ. Физкультура и спорт, 1979, - 287 с., ил.
2.	Шабатура Н.Н., Матяж Н.Ю., Мотузный В.А. Биология человека: – К.: Генеза, 1998. – 432с.
3.	Сергеев Б. Занимательная физиология. – М.: Молодая гвардия, 1969, - 335с.
4.	Эдвард Т. Хоули, Б. Дон френкс. Оздоровительный фитнесс. – К.: Олімпійська література, 2000, - 367с.
5.	Солодков А.С., Сологуб Е.Б. Физиология человека: Учебник для Вузов физической культуры. – М.: Терра-Спорт, Олимпия Пресс, 2001, - 580с.,ил.
6.	Смирнов В.М., Дубовицкий В.И. Физиология физического воспитания и спорта: Учебник для студ. средн. и высших уч. Заведений. – М.: ВЛАДОС – ПРЕСС, 2002 – 608с., ил.
7.	Сергеев Б. Ф. Занимательная физиология. - М.: Молодая гвардия, 1969, 336 с., ил.
8.	Шабатура Н.Н., Матяж Н.Ю., Мотузный В.А. Биология человека: – К.: Генеза, 1998. – 432с.
9.	Эдвард Т. Хоули, Б. Дон френкс. Оздоровительный фитнесс. – К.: Олімпійська література, 2000, - 367с.
10.	Гістологія з основами гістологічної техніки / За редакцією В.П.Пішака. Підручник.— Київ: КОНДОР, 2008.— 400 с. 
11.	Анатомія людини: У 2 т.— К.: Здоров'я, 2005.— Т. 2.— 372 с. 

МЕТОДИЧНІ РЕКОМЕНДАЦІЇ
щодо організації самостійної роботи студентів 
з вибіркової навчальної дисципліни 
циклу професійної підготовки
ФІЗІОЛОГІЯ

Укладачи: Сергієнко Лілія Георгіївна
Сергієнко Ліана Геннадіївна

№44
№366
3,88 п.л.