ДОНЕЦЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ТЕХНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
МАГІСТРАТУРА ДЕРЖАВНОГО УПРАВЛІННЯ

.
В.П.ГОМАЛЬ

ДЕРЖАВНЕ УПРАВЛІННЯ
 ( питання та відповіді )

Методичні вказівки для підготовки 
до заліків та іспитів із дисципліни “Державне управління”
 (для слухачів магістратури державного управління).

Донецьк – 2011

УДК 351/354

ДЕРЖАВНЕ УПРАВЛІННЯ ( питання та відповіді )
 Методичні вказівки для підготовки до заліків та іспитів із дисципліни “Державне управління” (для слухачів магістратури державного управління).

    У навчальному посібнику вміщено основні положення дисципліни “Державне управління”. Даний посібник може бути корисним для державних службовців, студентів вищих учбових закладів, фахівців галузі державного управління.

Навчальний посібник рекомендовано до друку :
Науково-методичною Радою магістратури державного управління від 15.04.2002 р., протокол № 6;
кафедрою культурології та політичних наук від 29.04.2002 протокол № 7.

Складач :
Гомаль В.П., доцент,кандидат філософських наук

Рецензенти:
Евдокімов Ф.І. зав.кафедрою економіки та маркетінгу, професор, доктор економічних наук, заслужений працівник народної освіти України    
Стрілець А.І. професор, доктор економічних наук
Саржан А.А., доцент, кандидат історичних наук  
                        зав.кафедрою історії та права  ДонНТУ

Передмова

Сучасні умови в Україні докорінно змінюють характер, принципи, процес державного управління, його організаційну та функціональну структуру, передбачають впровадження елементів менеджменту у внутрішню організацію державного органу. Суттєво змінюються вимоги до професійного та кваліфікаційного рівня державних службовців, які здійснюють управлінську діяльність. 
В зв'язку з цим і складається призначання данного учбового посібника: допомогти слухачам зорієнтуватися в змісті дисципліни “Державне управління”, яка викладається слухачам магістратури  з “Державного управління”. Запропонований читачу учбовий посібник зорієнтований на освітньо-професійну програму підготовки магістрів державної служби, узагальнену структуру діяльності державних службовців, нормативно-правові акти, що визначають рамкові умови підготовки та функціонування працівників  державної служби. Розширити та доповнити свої відповіді на питання курсу слухач зможе за рахунок вивчення конспектів лекцій та читання рекомендованої літератури, перелік якої дається в кінці учбового посібника.
В основу навчального посібника покладено управлінські постулати, викладені в книгах: Авер’янова В.Б., Атаманчука Г.В, Гурне Б., Нижник Н.Р., Райта Г., Оболенського О.Ю., та інших авторів.

1.	Управління як суспільне явище

Потреба узгодження дій з метою одержання людиною бажаного результату діяльності обумовила появу управління. У цьому контексті управління – це цілеспрямований вплив, необхідний для узгодження спільної діяльності людей. Управління є складним і універсальним суспільним феноменом. Розвиток суспільства, окремих його сфер неможливий без установлення й реалізації певного набору законів, правил, норм, алгоритму його поведінки в цілому і його складових, зокрема,. Процес впливу на соціум є предметом вивчення науки управління.
Філософська наука трактує управління як функцію організованих систем, що забезпечує збереження їх структури, підтримку режиму діяльності, реалізацію їх програм, досягнення їх мети. Управління притаманне лише складним соціальним і несоціальним динамічним системам, іманентним атрибутом яких є самоуправління, тобто здатність до впорядкування системи, приведення її у відповідність до об'єктивної закономірності, що діє у даному середовищі, до оптимізації функціонування системи.
Управління здійснюється в системах, в яких існує мережа причинно-наслідкових залежностей, здатних у межах даної основної якості переходити з одного стану в інший. Цей процес є антиподом процесам дезорганізації, забезпечує стабілізацію й розвиток системи, збереження її якісної визначеності, підтримання динамічної взаємодії із середовищем. Оскільки функціонування таких систем здійснюється в умовах безперервних змін внутрішнього й зовнішнього середовища, завдання управління полягає в тому, щоб якомога доцільніше й більш оперативно реагувати на ці зміни, що забезпечується своєчасною перебудовою структури системи у відповідності з притаманними їй закономірностями й тенденціями.
У науковій літературі одержало визнання трактування управління як поняття, що характеризує упорядкування взаємодії певної множини елементів або складових частин природи, суспільства, самої людини. Тобто, управління – це структура й функції по упорядкуванню, збереженню і цілеспрямованому розвитку системи. Це нормуючий процес, що підтримує систему в заданому якісному стані або переводить її у новий.
Наука розглядає суспільство як цілісну, складну, динамічну самокеровану систему, розвиток якої підпорядкований об’єктивно діючим законам. Як складна система, суспільство, у свою чергу, складається з підсистем різного роду (класи й нації, професійні, вікові й інші соціальні групи й прошарки, трудові колективи, громадські організації) і розвивається під впливом механізмів соціальної регуляції. Соціальна регуляція полягає в тому, що кожна підсистема знаходиться в полі упорядковуючих, організуючих впливів, стихійних і свідомих, з боку суспільства в цілому (його державних й інших інститутів, атмосфери суспільного життя) і таких самих впливів власних механізмів саморегуляції. Виступаючи об’єктом регулювання для суспільства в цілому, кожна підсистема виступає в той же час як саморегулююче формування, в рамках якого об’єкт і суб’єкт регулювання або співпадають, або розділені. В останньому випадку діють інституціоналізовані або неформальні органи управління підсистеми, наприклад, апарат управління громадської організації, друкований орган, який представляє інтереси професійної групи та інші.
Управління, зазвичай, здійснюється в системах “людина-техніка”, “людина-технологія”, “людина-природа”, “людина - техніка(технологія) - природа” та інших, але відбувається це саме тому, що в них первинним, “керуючим” компонентом виступає людина, та й створені вони з метою обслуговування інтересів людини. Будь-яка система, будь-яке явище й речовина природи набувають для людини сенс тільки при співвідношенні їх із потребами, інтересами й цілями її життєдіяльності. Тому, управління починається тоді, коли в яких-небудь взаємозв'язках, відносинах, явищах, процесах присутній свідомий початок, інтерес й знання, цілі й воля, енергія й дії людини. Отже, управління як суспільне явище - це свідома діяльність, свідоме регулювання (упорядкування) суспільних відносин.
Управління знаходиться в ряду явищ “другої” (штучної) природи, які виникли й розвинулись протягом усієї історії людської цивілізації. Воно створено людьми з метою свідомої саморегуляції своєї життєдіяльності й залежить від рівня розвитку й організації людського потенціалу, від стану суспільства, його закономірностей й форм, ідеалів й цінностей.
Управління є необхідною функцією суспільного життя. Його метою є організація спільної діяльності людей, їх окремих груп та організацій, забезпечення координації й взаємодії між ними, а його суттю - здійснення керуючого впливу на певні об'єкти. В кожний даний історичний момент управління відтворюється відповідним суспільством, існує для нього, за рівнем його розвитку характеризується й вдосконалюється. У глибоких й активних взаємозв'язках з усією системою організації й функціонування суспільства, в підтримці її динаміки, раціональності, ефективності й виражається “секрет” управління. Тому управління виступає однією з найскладніших, найвідповідальніших сфер інтелектуальної практичної діяльності людей. Це сфера, від стану якої у більшості залежить благополуччя суспільства, доля кожної людини.
В науковій літературі управління розглядається в різних аспектах, відповідно, в його поняття вкладається різний зміст. Але найбільш адекватно суть управління визначення через термін “вплив”, який указує на головне в управлінні – момент впливу на свідомість, поведінку й діяльність людей. Так як управління має місце тоді, коли деякий суб’єкт на щось впливає, щось змінює, перетворює, переводить з одного стану в інший, чомусь надає новий напрямок руху або розвитку, то якщо нема дієвого впливу, який би забезпечував досягнення певної мети, то нема й управління.
Відправною основою в управлінні служать знання, думки й прагнення людини. Для того щоб стати реальністю управлінський вплив обов’язково, повинен містити в собі момент цілеспрямування, тобто чітку мету і чіткий напрямок руху до неї, а також організаційний момент – спрямовувати і практично забезпечувати взаємодію людей.
В той же час,  надаючи будь-якому суспільному процесу певні цілі , організовуючи в ньому взаємодію людей, управління покликане, в рамках цих цілей і організації, конкретно регулювати поведінку й діяльність кожного з учасників даного керованого процесу. Тому, можна стверджувати, що специфіка управлінського впливу полягає в його ціле спрямовуючих, організуючих і регулюючих властивостях, які свідчать про його дієвість.
Відповідно, управління є ціле спрямовуючим, організуючим і регулюючим впливом людей на власну суспільну, колективну й групову життєдіяльність, який здійснюється як безпосередньо (в формах самоуправління), так і через спеціально створені структури (державу, громадські об'єднання, партії, спілки, асоціації, фірми).
Управління як суспільне явище, що відпрацьоване й пристосоване людьми для вирішення життєвих проблем, має багатогранний характер, складається з різноманітних елементів і взаємозв'язків. Це обумовлено тим, що в управлінні як суб'єктом так і об'єктом управлінського впливу виступає людина - складне біосоціальне створіння природи й суспільства. Визначальним є й те, що управління органічно включене в механізми взаємодії природи, людини, суспільства.
 
2.	Класична теорія управління.

Формування теорії управління як галузі науки, визначення відправних теоретичних засад його розвитку на сучасному етапі, передбачає вивчення теоретичних підходів, що сформувались впродовж тривалого періоду і знайшли підтвердження в рамках загальносистемних, теоретико - інформаційних, кібернетичних, економічних, правових, соціологічних досліджень.
Необхідність вивчення фундаментальних взаємопов'язаних понять, принципів, законів, аксіом, тверджень, що виступають елементами окремих теорій управління, обумовлена потребою забезпечення зв'язку теорії і практики управління через вироблення принципів практичної діяльності, методик вирішення проблем, моделювання ситуації, які б сприяли створенню ефективного інструментарію управлінської діяльності.
Державне управління стоїть перед дилемою у своїх спробах створити всеохоплюючу теорію державного управління, яка б синтезувала раціональні підходи раніше сформованих теорій і сприяла підвищенню його ефективності. З огляду на це доцільно розглянути такі основні теорії управління: класичної теорії управління; теорії людських відносин; теорії бюрократії; загальної теорії систем.
 Класична теорія управління бере свій початок з індустріальної революції та принципів ліберальної економіки, розповсюджуючи свій вплив аж до наших днів у більш-менш модифікованій формі.
Основоположником класичної теорії й засновником американської науки управління прийнято вважати Ф. Тейлора. У межах цієї теорії Фредерік Тейлор (1856-1915) може бути визнаним засновником руху, відомого під назвою “наукова організація праці”. Довівши важливість застосування на практиці методів наукової організації праці, Тейлор сформулював обов'язки адміністрації і вперше показав, що саме вона повинна брати на себе всю ініціативу в частині планування, організації праці, навчання персоналу аж до підбору знарядь праці на кожному робочому місці. А всі працівники повинні строго виконувати закріплені за ними завдання. Обгрунтування необхідності управління працею, заміни грубо практичних методів виробництва строго науковими, стимулювання працівників із метою формування у них зацікавленості у високих результатах праці - ось найбільш характерні новації школи наукового управління Ф.Тейлора.
Поряд із цим, теорії Тейлора були притаманні суттєві недоліки, що викликало значну її критику. Основна помилка Тейлора полягала в тому, що в своїх роздумах при формулюванні узагальнень він виходив із неіснуючої у природі так званої “економічної людини”, тобто людини, єдиною метою діяльності якої є прагнення до одержання максимальної матеріальної вигоди від своєї праці. При цьому не враховувались психологічні моменти та індивідуальні елементи у формуванні ставлення людини до своєї праці, а звідси і до продуктивності праці, ігнорувались блага самого працюючого.
 Помилки теорії Тейлора - ігнорування блага осіб, які виконують роботу і моментів особистого характеру - пробував подолати в теорії організації праці інший основоположник цієї науки, американський інженер Г.Емерсон. Його заслугою є посилення уваги до теоретичної сторони дослідження проблеми організації праці і поглиблення досліджень в напрямку розмежування процесу організації на простіші складові, що дало можливість більш глибоко аналізувати процес управління. За допомогою такого аналізу Емерсону вдалось сформулювати принципи правильної організації управлінської праці в знаменитих, так званих дванадцяти принципах продуктивної праці Емерсона: 
-наявність зрозумілої мети; 
-здоровий глузд в організації; 
-кваліфікована рада; 
-дисципліна; 
-чесна поведінка; 
-швидка і систематична перевірка результатів; 
-порядок роботи; 
-існування норм і зразків; 
-відповідні умови роботи; 
-розроблені методи діяльності; 
-точний інструктаж роботи; 
-система заохочення. 
Обидві концепції досліджень в галузі організації праці – концепція Тейлора і концепція Емерсона – стосуються питань управління приватним підприємством.
Першим, хто звернув увагу на можливість і необхідність застосування досягнень нової науки у діяльності органів державного управління, був француз Анрі Файоль. Припускаючи, що основні принципи теорії управління однакові, як для управління великим підприємством, так і для державного управління, він зробив спробу визначити принципи й основи правильної організації діяльності адміністративного апарату. Вихідним пунктом для досліджень Файоля послужило сформульоване ним положення про те, що соціальні явища, подібно фізичним явищам, підпорядковані природнім законам, незалежно від нашої волі. Прагнучи сформулювати ці закони більш глибоко, ніж його попередники, він розділив процес управління на первинні складові елементи і розробив шляхи ефективного формування цих елементів. Файоль вважав, що процес управління складається з наступних складових частин: 
- передбачення, 
- організації, 
- видання розпоряджень, 
- координації, 
- контролю. 
Ніхто до Файоля не показав так переконливо, що функція управління не є простою, що це функція, яка включає цілий ряд простіших елементів.
В результаті своїх досліджень А.Файоль сформулював принципи правильного функціонування органів управління. Він виклав їх в 14 пунктах: 
-    розподіл роботи; 
-	авторитет керівництва;
-	внутрішня дисципліна;
-	єдність керівництва;
-	 єдність видання розпоряджень;
-	 підпорядкування індивідуальних інтересів більш загальним інтересам; 
-	винагорода; 
-	централізація; 
-	внутрішня ієрархія;
-	порядок;
-	 рівність прав і обов`язків;
-	 стабільність персоналу;
-	 вимога прояву ініціативи адміністративним персоналом;
-	 єднання персоналу.
Формулювання цих принципів управління є основним вкладом класичної теорії, який показав, що таке негативне явище як свавілля в управлінні, можна ліквідувати формальними процедурами. Недоліком адміністративного підходу Файоля була спроба підняти ефективність організації поза людиною, за рахунок виконання адміністративних процедур з управління формальною стороною організації.
Отже, можна зробити висновок, що класична теорія, прагнучи виробити універсальні принципи управління і, визнаючи значення людського фактора, тим не менше, не ставила своєю метою вирішення завдань ефективної мотивації праці.

3.	Теорія людських відносин

 Теорія людських відносин (так називається цей важливий етап у розвитку науки управління в період з 1930 по 1950 рр.) народилася з необхідності обмежити надмірність, до якої призвела дегуманізація праці на початку ХХ століття. Теорія розглядала людський фактор як основний елемент ефективності управління.
Англійський учений Мері Паркер Фоллет визначила управління як “забезпечення виконання робіт за допомогою інших осіб” і, крім удосконалення технологічних процесів, зробила акцент саме на ролі особистості в ефективному виробництві. Вона одна з перших висунула ідею участі працівників в управлінні, так як саме вони реалізують одержані накази і повинні відчувати себе безпосередніми учасниками впровадження управлінського рішення, розвивати в собі почуття не тільки індивідуальної, але і колективної відповідальності. Фоллет довела важливість створення атмосфери істинної спільності інтересів працівників і керівників, що, на її думку, може забезпечити максимальний внесок усіх працівників у досягнення загальних, колективних цілей.

4.	Теорії мотивації.

З появою теорії людських відносин з`явилася зацікавленість у таких нових аспектах управління як мотивація, лідерство, комунікація або динаміка групи. Особливий інтерес до мотивації, як відправного поняття теорії людських відносин, зумовлений тим, що вона задовольняє дві обставини:
 по-перше, забезпечення індивідуальних потреб, 
а по-друге, досягнення організаційних цілей. 
Поряд із цим прихильники теорії “людських відносин” стверджували, що економічні інтереси людей є далеко не єдиними спонукальними мотивами, що людину можна успішно спонукати до праці через задоволення її соціальних і психологічних потреб.
Значний внесок у дослідження мотивації зробив Дуглас Макгрегор. Він був найвпливовішим теоретиком , який висловив на основі теорії мотивації Маслоу комплекс припущень щодо людської поведінки і назвав його теорією У. Згідно цієї теорії особи не є пасивними від природи, не мають вони і природної опірності змінам, хоча можуть до цього вдатись в результаті життєвого досвіду. Обов`язком управління є організувати умови розвитку здатності кожної особистості брати відповідальність на себе, спрямовуючи зусилля на цілі управління. Модель Макгрегора не передбачає, проте, управління без лідерства або без контролю. Вона наближається до моделі контролю над цілями.

5.	Теорії вдоволення

В рамках теорії людських відносин набули розвитку й інші теорії мотивації. Вони можуть бути представлені такими двома групами: теорії вдоволення; процесуальні теорії.
До теорій вдоволення належать: 
-  теорія ієрархії потреб Маслоу,
-	теорія ЖВЗ Алдерфера,
-	 Герцбергова теорія двох чинників,
-	 теорія трьох потреб. 
        Теорії вдоволення зосереджуються на визначенні людських потреб, щоб прогнозувати мотиви праці. Вважається, що в разі забезпечення цих потреб люди матимуть більше стимулів.
Найперші мотиваційні теорії розробив психолог Абрагам Маслоу у 1940-х роках. Маслоу розвинув теорію ієрархії потреб, що стосувалася людських мотивів. Згідно з Маслоу, люди мають необмежену кількість потреб і бажань, які прагнуть задовольнити, але останні розшаровані у певній послідовності чи ієрархії,. За ієрархією, потреби ідуть в такому порядку: фізіологічні потреби; потреби безпеки; потреби товариськості чи кохання; потреби поваги; потреби самореалізації. Згідно з цією теорією, вдоволення потреб мусить відбуватись за висхідною, відповідно до ієрархії. Якщо нижчий рівень потреби не вдоволено, то індивід має спуститися, щоб вдовольнити її. А.Маслоу підкреслював, що не слід перебільшувати значення грошей у стимулюванні працівників. Він визначав, що в обов`язки керівника повинно входити створення відповідного клімату, за якого працюючі можуть найкращим чином проявити свої здібності.
Однак Маслоувська теорія ієрархічних потреб, попри її інтуїтивну прийнятність, не завжди підтверджувалася в ході досліджень. Так, проведені дослідження встановили певну тенденцію, суть якої полягає в тому, що в міру просування індивіда вгору керівною ієрархією зростає значення потреб вищого порядку. Інші дослідження свідчать, що потреби змінюються відповідно до стадії, на якій перебуває кар`єра особи, складності організації і навіть географічного місцезнаходження. Немає переконливих підстав вважати, що вдоволення потреби на одному рівні зменшуватиме її значення, збільшуючи вагу наступної вищої потреби.
Теорія ЖВЗ Алдерфера. Найвідомішу модифікацію теорії Маслоу запропонував Клейтон Алдерфер і називалася вона теорією ЖВЗ. Ця теорія складається з трьох рівнів потреб, де :
Ж- означає життєві потреби, тобто фізіологічні потреби й потреби безпеки;             В – потреби взаємин, що пов`язані з між особовими стосунками, і 
З – потреби зростання для потреб поваги й самореалізації. 
У теорії ЖВЗ поступ відбувається не за вертикаллю, вгору й униз, а кожну потребу можна вдовольняти незалежно до інших. Дана теорія більше відповідає нашому знанню про індивідуальні відмінності між людьми. Факти, які свідчать про те, що представники різних культур по-різному класифікують категорії потреб, наприклад, іспанці і японці ставлять соціальні потреби вище своїх фізіологічних запитів, - підтверджують теорію ЖВЗ.
Герцбергова теорія двох чинників. Фредерік Герцберг розвинув теорію, яка грунтується на дослідженні причин вдоволення і невдоволення працівників на роботі. Його дослідження виявило відмінності в тому, що спонукає індивідів працювати ефективно. Спираючись на ці відмінності, він розбив дані чинники на два типи: мотиваційні й гігієнічні. Мотиваційні чинники стосуються змісту роботи, а саме: самовідданої праці, можливості творчого та службового зростання, досягнення, визнання й схвалення результатів. Вони можуть породжувати як позитивні почуття, так і негативні. Гігієнічні чинники, пов`язані із середовищем чи контекстом роботи. Ці чинники викликають в індивіда невдоволення, їм бракує мотиваційної спрямованості, але їхня відсутність чи незадоволення унеможливлює побудову будь-якої мотивації. Прикладами гігієнічних чинників є платня, безпека, умови роботи, між особисті відносини з керівниками, колегами і підлеглими, ступінь безпосереднього контролю за роботою. 
Дана теорія показує, що мотивація є двоступеневим процесом. Керівники повинні спершу розглядати чинники, що зумовлюють невдоволення, тобто гігієнічні чинники, а потім зосередитись на мотиваційних чинниках. Недоліком теорії Герцберга є те, що вона лише пояснює причини вдоволення роботою, і тільки принагідно торкається теорії мотивації; їй бракує визначення міри загального вдоволення роботою, при якому люди вважають свою роботу прийнятною, навіть якщо існує певне обмеження.
Теорія трьох потреб. Дана теорія, розроблена Девідом Макклеландом, розрізняє такі три людські потреби:
1)	досягнення: бажання робити що-небудь краще чи ефективніше, вирішувати проблеми чи справлятися зі складними завданнями;
2)	 приєднання: бажання налагодити й підтримувати дружні стосунки з іншими; 
3)	 влада: бажання контролювати інших і впливати на їхню поведінку чи брати на себе відповідальність.
 Переваги такого поділу потреб полягають у тому, що він може забезпечити основу для добору людей на певні посади.
Теорії вдоволення покладаються на розвиток певного плану задоволення людських потреб. Вони говорять нам про людські мотиви, але нічого не повідомляють про те, як люди приходять до їхнього усвідомлення. Відповіді на це питання спробували дати процесуальні теорії.
 
6.	Процесуальні теорії.

 Процесуальні теорії мають на меті з`ясувати, як люди мислять, щоб вдовольнити свої потреби і прагнуть показати, як слід впливати на поведінку індивіда, щоб вона стала більш мотивованою для виконання службових обов`язків.
Так, теорія справедливості розглядає відчуття людей щодо ставлення до них на робочому місці у порівнянні з іншими. Вона містить у собі поняття чесності й справедливості щодо тих, хто заслуговує і одержує винагороди за свої зусилля. Люди порівнюють свою працю й заробітки з працею й заробітками інших. Відтак вони визначають, справедливе чи не справедливе було до них ставлення. Спираючись на це порівняння, вони змінюють свій виконавчий рівень, чи – якщо це не породжує відчуття справедливості – місце роботи, коли є така можливість. Винагороди у формі заробітної плати, службового положення та інших символів суспільного становища дуже важливі, коли йдеться про порівняння з позицій справедливості. Отже, керівник мусить зважати на позитивний або негативний вплив, який вони можуть мати.
Інша процесуальна теорія, що користується широким визнанням, називається теорією сподівання. В основі теорії сподівання лежить ідея, що люди діятимуть певним чином, бо вони сподіваються на важливу для них винагороду. Ключем до теорії сподівання, таким чином, служить розуміння цілей індивіда й зв`язку між зусиллям і виконанням, виконанням і винагородами й, нарешті – між винагородами й досягненням індивідуальної праці.
Практична користь цієї теорії для адміністрації полягає у визнанні того, що праця чи показники діяльності індивідів залежать від певних сподівань на винагороду. Відтак керівник повинен визнати ці сподівання й забезпечити індивіду результати, що привели б до зв`язку зусилля й показників. Процесуальні теорії прагнуть показати керівникам, як слід поєднувати результати праці індивідуума й винагороди.

7.	Теорія бюрократії.

 Світове визнання здобула теорія “ідеальної бюрократії, або бюрократичної організації” М.Вебера (1864 – 1924рр.), яка багато в чому подібна до класичної теорії. На думку М.Вебера, можна побудувати суспільство і забезпечити його ідеальне функціонування за допомогою спеціальних управлінських організацій – бюро із суворою ієрархічною підлеглістю, які розглядаються як форма влади демократичного управління, і умовою ефективного функціонування яких є дотримання наступних принципів: чіткий поділ праці на основі функціональної спеціалізації і відповідальності між співпідлеглими “бюро”; наявність чіткої ієрархії влади; система правил, що визначають поведінку кожного члена організації; система процедур, що визначають порядок дії у всіх ситуаціях, які зустрічаються в процесі функціонування організації; інтегрування особистих якостей у взаємовідносинах між співробітниками організації; відбір і просування по службі працівників з урахуванням їх кваліфікації; дотримання “соціальної” дистанції між керівниками й виконавцями.
В теорії термін “бюрократія” використовується як синонім слів “управління”, “адміністрування”, означає раціонально організовану систему управління, у якій справи вирішуються компетентними службовцями на належному професійному рівні й у повній відповідності із законами та іншими правилами. 
М. Вебер розглядав бюрократію як професіоналізм у сфері менеджменту, який виключає дилетантизм і який, на його думку, передбачає заміну “харизматичного” лідера, що характеризується перш за все яскравими індивідуальними рисами, на бюрократичного лідера, який володіє певними адміністративними навичками. Незаперечні переваги бюрократизму у порівнянні з іншими методами, автор убачав у високій точності виконання робіт, суворій дисципліні, стабільності персоналу та відповідальності.
І все таки запропонована Вебером теорія на практиці не забезпечувала оптимальності у розв`язанні проблем і підвищенні ефективності управління. Більше того, дотримання вимоги діяти в суворій відповідності до написаних правил часом давало протилежні результати, породжуючи формалізм або низьку ефективність діяльності апарату управління.
В адрес бюрократичної системи управління практично з моменту її зародження обрушилась критика, об`єктом якої стали “нелюдяність” бюрократії, її байдужість до потреб працівника. Сучасна критика висуває в якості аргументу той факт, що адміністративні структури, які функціонують на основі бюрократичної системи управління, неповороткі й позбавлені гнучкості. При цьому випускається з поля зору, що в основу бюрократичної системи покладені методи наукової організації праці, гнучкі за своєю суттю, але спрямовані тільки на підвищення продуктивності організаційно-технічних засобів, а другий бік продуктивності– ефективна система управління персоналом (індивідуальна складова продуктивності) не береться до уваги.
Усі перекоси адміністративного підходу до управління саме й обумовлені низьким рівнем індивідуальної складової продуктивності. Створення ефективної системи управління персоналом, орієнтованої на забезпечення максимально високого рівня індивідуальної продуктивності праці на кожному робочому місці в ієрархічній структурі організації, переводить все управління на якісно новий рівень, на якому нема місця надмірній бюрократії.

8.	Загальна теорія систем.

 Загальна теорія систем виступає методологічною основою теорії управління. Можливості її застосування як методології управління і системного аналізу, як інструментарію в управлінському процесі базуються на тому, що системність – об`єктивна властивість всіх складних об`єктів, із якими доводиться мати справу в реальній дійсності.
Найбільш широке трактування методології системного підходу належить професору Людвігу фон Берталанфі, який ще в 1937 р. висунув ідею “загальної теорії систем”. За Берталанфі система – це сукупність взаємодіючих компонентів, які володіють інтегральними властивостями, не притаманними кожному з цих елементів окремо. Особливостями будь-якої системи є:
-   цілісність,
-	структурність,
-	 ієрархічність та інші.
Управління правомірно розглядати як особливу систему, яка включає суб`єкт і об`єкт управління, власне процес управління і зворотній зв`язок між об`єктом і суб`єктом. Система – не проста, випадкова сукупність об`єктів, позбавлених яких-небудь внутрішніх зв`язків, а така їх сукупність, в якій усі складові взаємопов`язані і взаємодіють одна з одною і, яка, внаслідок цього, реагує на зовнішні взаємовпливи як дещо ціле. Тому вивчення ізольованих частин не може забезпечити адекватну інформацію про систему. 
Для управління інтерес представляють соціальні системи, яким властиві невизначеність випадкових відхилень, розподілів, розгалужень. Звідси передбачити траєкторію розвитку соціальної системи можна лише імовірнісна. Усі соціальні системи є системами з великим числом параметрів із нелінійною залежністю.
За характером системи і середовища всі системи поділяються на закриті й відкриті. Для закритих систем характерна жорстка детермінованість і лінійність їх розвитку, що визначає й відповідний характер управління. На відміну від закритих, відкриті системи передбачають обмін речовиною, енергією і інформацією з зовнішнім світом в будь-якій точці, стохастичний характер процесів, що інколи виводять випадковість на визначальні позиції. Управління системою в цих умовах набуває якісно нового характеру: підтримка рівноваги й стійкості в принципі нерівноважних і нестійких систем виключає можливість використання наперед відомого, єдиного варіанта, а передбачає вироблення оптимального варіанта на основі плюралістичного підходу. Це означає, що жорсткий, директивний характер управління можливий як один із підходів при розробці багатьох варіантів прийняття управлінських рішень.

9.	Основні школи управління

В залежності від предмета, концепцій, принципів державного управління в зарубіжних країнах сформувались певні школи державного управління.
Європейська школа.
 Підхід до визначення галузі державного управління та його змісту у ній є дуже точний. В європейських країнах державне управління грунтується на традиціях статутного права, яке вводить його у площину юридичної науки й практики. Державне управління в європейському підході – це підгалузь права.
Особливістю, що виражає сутність європейської школи, є орієнтація на законодавство та погляди французьких і німецьких науковців та практиків. У Франції одним із перших, хто вжив термін “державне управління” був Олександр Франсуа Вів`єн, праця якого “Нариси про адміністрацію” вийшла в 1845 році. У своїх поглядах він протиставив науку державного управління адміністративному праву, вичленувавши її з останнього, що стало новим підходом на той час. При німецькому підході завдання й функції державного управління також випливають із правових норм. Ці норми визначають межі влади, за допомогою якої державне управління здійснює свої функції. Класик німецького адміністративного права Отто Майєр у своїх працях обгрунтував теорію правової держави, тобто держави, в якій править закон, яка визнає ідею верховенства права, і в якій належним чином впорядковане адміністративне право, яке визначає зміст і межі державного управління.
Американська школа.
 Дещо інакшим є американський підхід до державного управління. В американському сприйнятті воно є комплексною сферою відносин, яка складається з багатьох галузей знань (економіки, організації, кібернетики, психології, соціології), сфокусованих на процесах і функціях управління. 
Американська концепція державного управління, що виросла з теорії й практики промислового й фінансового менеджменту, на відміну від європейської моделі, спирається не стільки на законодавчу базу, як на раціональність і доцільність прийняття тих, чи інших управлінських рішень. В американському підході державне управління ближче до господарських методів управління, ніж до правових чи конституційних засад. Воно спрямовується на розвиток високоформалізованого комплексу правил чи принципів для керування діями, із тим, щоб отримати украй структуровану й засновану на правилах систему, де правила знатимуть і розумітимуть ті, хто працює в уряді чи прагне заручитися його підтримкою.
Як приклад американського розуміння державного управління можна навести два наступні визначення. “Традиційно, державне управління вважають виконавчим аспектом урядування. Воно нібито складається з усіх тих видів діяльності, які потрібні для здійснення курсу вибраних посадових осіб, а також діяльності, яка асоціюється з розвитком цих курсів”. Інше, більш широке визначення, трактує державне управління як:
1.	Спільні зусилля певної групи в контексті держави.
2.	Охоплює всі три гілки влади – виконавчу, законодавчу і судову, а також їхній взаємозв`язок.
3.	Виконує важливу роль у формуванні державної політики, а отже, є частиною політичного процесу.
4.	Істотно різниться від приватного управління.
5.	Тісно пов`язане з численними приватними групами й окремими індивідами у забезпеченні громадських послуг.
	Отже, державне управління – явище універсальне й притаманне всім без виключення країнам. Однак, його розуміння в різних країнах є неоднаковим і значною мірою різниться між собою. На його зміст впливають історичний та політичний досвід народу даної країни, рівень його економічного й суспільно-політичного розвитку, національні традиції, ментальність та багато інших факторів.

10.	Сутність, зміст та специфіка державного управління

Розвиток суспільства відбувається під впливом соціального управління. Соціальне управління – це цілеспрямований вплив на суспільство для упорядкування, збереження, удосконалення та розвитку його певної якісної специфіки. Воно складається з таких двох типів як стихійне й свідоме управління, тобто саморегулювання суспільства й державного управління.
Враховуючи природу і субстанційну специфіку суб`єктів управління, розмежовують державне управління (суб`єкт управлінської дії - держава), суспільне управління (суб`єкт управлінської дії – суспільство та його структури), менеджмент (суб`єкт управлінської дії – підприємець, власник). Серед усіх видів управління визначальна роль належить державному управлінню. 
Державне управління – це цілеспрямована, організаційно-регулююча діяльність держави (через систему її органів і посадових осіб), направлена на ті сфери і галузі суспільного життя, які вимагають її певного втручання. Специфіка державного управління як виду управління полягає в тому, що воно: 
а) у своєму здійсненні опирається на владу – організаційну силу суспільства, здатну до примусу; 
б) поширює свій вплив на все суспільство, піддаючи управлінській дії його найважливіші явища, процеси й взаємозв’язки; 
в) діє системно, поєднуючи функціонування таких структур, як державний апарат управління й публічні прояви суспільства.
Система державного управління за своїм змістом охоплює такі елементи, як: суб’єкти управління (управляючу систему) – взаємодію (управлінську діяльність / процес) – суспільну систему (об’єкти управління), тобто сфери й галузі суспільного життя. В цій системі суб’єкт управління (держава) визначає державно-владний характер і переважно правову форму взаємодії (управлінської діяльності), тобто певного роду суспільні відносини, через які реалізуються численні прямі й зворотні зв’язки між суб’єктами й об’єктами управління. Тому державне управління повинно відображати запити суспільства. Саме на ідеології побудови підконтрольної народові, прозорої системи державного управління, зорієнтованої на якісне і ефективне надання населенню державних послуг, спрямовані адміністративні реформи, які проводяться в зарубіжних країнах та в Україні.
Унаслідок масштабності державного управління його класифікують за різними видами. Залежно від сфер суспільної життєдіяльності розрізняють:
-	управління суспільством у цілому,
-	 економічне управління,
-	 соціальне управління,
-	 політичне управління,
-	 духовно-ідеологічне управління.
 Залежно від структури суспільних відносин:
-	управління економічним і, відповідно,
-	 управління соціальним,
-	 політичним і
-	 духовним розвитком суспільства.

11.	Основні специфічні риси державного управління

Основними специфічними рисами державного управління, які дозволяють краще зрозуміти його зміст та розкрити сутність, є наступні: 
		по-перше, державне управління завжди є певною організуючою діяльністю, в результаті якої виникають конкретні, управлінські за своїм змістом, відносини;
		по-друге, необхідною умовою виникнення управлінських відносин є наявність суб`єкта, тобто органа виконавчої влади чи посадової особи, які наділені владними повноваженнями по здійсненню державного управління;
		по-третє, характер відносин, які виникають між суб`єктом та об`єктами державного управління є завжди державно-владним, причому державно-владними повноваженнями наділена завжди одна сторона - об`єкт управління, а на долю об`єктів управління залишається виконання вказівок і директив, що поступають від суб`єкта;
		по-четверте, організуюча діяльність державно-владного характеру полягає у виконанні і розпорядництві щодо вимог законів, тобто є підзаконною, грунтується на чинному законодавстві;
		по-п`яте, державне управління здійснюється у правовому полі чинного законодавства, а отже, у випадку порушення останнього, наступає юридична відповідальність;
		по-шосте, ні один орган державного управління не визначає самостійно основні цілі свого існування й діяльності. Ці цілі встановлюються для адміністративного органу “ззовні”, зазвичай правовими приписами, виданими вищестоящим органом. Тому адміністративний орган не може “відмовитись” від досягнення поставлених перед ним цілей, тоді як, індивід сам визначає мету своєї діяльності і при відповідних обставинах може відмовитись від її досягнення;
		по-сьоме, специфіку діяльності органів державної влади складає можливість забезпечити підлеглість шляхом застосування державного примусу;
		по-восьме, державному управлінню притаманна організаційна єдність при одночасному охоплені великої кількості спеціальних проблем;
		по-дев`яте, “продукція” органу державного управління носить особливий характер, що обумовлює складність визначення продуктивності та ефективності його роботи. Так, важко визначити цінність такого “виробництва”, як підготовка статті, відповіді на звернення громадян і т. д. Якщо для приватного сектору прибуток є основним мірилом успіху, то державний орган, за відсутності мотиву прибутку, не має чіткого вичерпного мірила чи стандарту, за яким можна судити про результати діяльності;
		по-десяте, державні процеси вимагають більшої відкритості при ухваленні рішень і припускають істотніше втручання й увагу з боку громадськості, тоді як процеси ухвалення рішень у приватному управлінні менш відкриті для зовнішнього впливу.
Держава, виступаючи суб`єктом управління й особливою інституцією суспільства, об`єктивно покликана виражати інтегровані потреби, інтереси і цілі життєдіяльності всієї спільноти людей. На кожному етапі розвитку суспільства держава повинна відшукувати ту “золоту середину”, яка б, з одного боку, забезпечувала права й свободи людини, давала простір її активності й творчості, а з другого – упроваджувала в суспільство певний організований початок, упорядковувала діяльність індивідуумів. Через структури й механізми держави формується й закріплюється загальна воля, яка надає державним установленням обов`язковий характер. Держава через свої органи приймає закони та інші нормативні акти і забезпечує їх, реалізацію в життя всіма доступними їй методами, не виключаючи адміністративні та кримінально-правові. Можна сказати, що державі належить легітимна монополія на законотворчість і примус при її реалізації.
Суть держави розкривається й реалізується у взаємодії із суспільством, в тому, що і як воно робить по впорядкуванню й удосконаленню приватної, колективної і суспільної життєдіяльності людей.
Можна виділити декілька суспільних функцій держави, які притаманні їй на сучасному етапі, і на реалізацію яких спрямована система державного управління:
-	політична (забезпечення цілісності того суспільства, формою якого вона виступає),
-	 соціальна (забезпечення прав і свобод кожного громадянина),
-	 економічна (створення організаційно-правових умов ефективної економічної діяльності суспільства, компенсація “відмови” ринкового механізму),
-	 зовнішня (укріплення співробітництва з іншими державами, сприяння розвитку міждержавних структур).

12.	Принципи державного управління

Суттєвим елементом державного управління, який покликаний акумулювати нові тенденції у його розвитку та відображати притаманні йому властивості, є його принципи. Принципи державного управління – це закономірності, відносини, взаємозв`язки, керівні засади, на яких грунтується його організація й здійснення, і які можуть бути сформульовані в певні правила. При цьому, принципи не повинні сприйматися як постулати. На кожному етапі розвитку суспільства й держави постає потреба виділення та визначення принципів державного управління, так як очевидно, що не всі його закономірності, відносини й взаємозв`язки впізнано і описано через принципи. Практичне значення й дія принципів державного управління не залежить від них самих, а повністю визначається ставленням до них людей. 
Процес виявлення і обґрунтування принципів державного управління повинен відповідати таким вимогам:
а) відображати не будь-які, а тільки найбільш суттєві, головні, об`єктивно необхідні закономірності, відносини й взаємозв`язки державного управління;
б) характеризувати стійкі закономірності, відносини й взаємозв`язки в державному управлінні;
в) охоплювати переважно такі закономірності, відносини й взаємозв`язки, які притаманні державному управлінню як цілісному соціальному явищу, тобто мають загальний, а не частковий характер;
г) відображати специфіку державного управління, його відмінності від інших видів управління.
Велика кількість принципів державного управління вимагає окреслення підходів до їх систематизації. Так Атаманчук Г. В. виділив ряд підстав для систематизації принципів державного управління:
1)	загальні закономірності, відносини і процеси, які притаманні всій системі державного управління та забезпечують міцність залежностей держави й суспільства;
2)	аналіз й наукова характеристика закономірностей таких груп елементів державного управління, як цілі, функції, структура, процес;
3)	 аналіз закономірностей реалізації управлінських елементів, які мають місце в різних підсистемах (територіальних, галузевих, функціональних тощо) державного управління і, особливо, в різних аспектах спеціалізації державно-управлінської діяльності.
У відповідності з даними підставами систематизації, розрізняють такі три групи принципів державного управління:
1)	загальносистемні;
2)	структурні; 
3)	спеціалізовані.
До загальносистемних принципів відносяться:
- принцип об'єктивності державного управління; 
-демократизму; 
-правової впорядкованості; 
-законності; 
-розподілу влади; 
-публічності;
- поєднання централізації й децентралізації.
Принцип об'єктивності державного управління є відправним і обумовлює необхідність врахування у всіх управлінських процесах вимог об'єктивних закономірностей та реальних можливостей суспільних сил. Він виражає залежність системи державного управління від:
1)	характеру, рівня розвитку й закономірностей суспільства, перш за все тих його компонентів, що виступають як керовані об'єкти;
2)	суспільних цілей, які поставлені та вирішуються в даний історичний відрізок часу;
3)	наявних засобів і ресурсів, що підлягають залученню в управління;
4)	внутрішніх закономірностей функціонування й розвитку управління як певного системного суспільного явища .
Принцип демократизму відтворює народовладдя в державному управлінні і передбачає встановлення глибоких і постійних взаємозалежностей між суспільством і державою, як передумови формування демократичної системи управління, яка б базувалась на демократичних засадах її здійснення в інтересах усіх, або переважної більшості громадян.
Принцип правової впорядкованості державного управління об'єктивно обумовлює необхідність, головним чином, законодавчого визначення основних аспектів цілей, функцій, структур, процесу, самих принципів державного управління. Доповнюючи до цього принципу, є принцип законності державного управління, який передбачає встановлення, чіткого в розумінні і послідовного в реалізації, режиму повсякмісного та повного виконання законів і нормативно-правових актів. 
Принцип розподілу влади в державному управлінні служить створенню демократичної, правової організації державної влади. Це стає можливим за умови, коли процеси формування та закріплення загальної волі (відповідно, потреб, інтересів і цілей) у законах, виконання законів та безпосереднього управління, контролю за законами і розв'язання конфліктів при їх використанні розділені, розмежовані між гілками влади, а відповідно, скоординовані за допомогою взаємного стримування та противаг.
Серед загальносистемних принципів слід виділити принцип публічності державного управління, який передбачає:
-	доступність державного управління для громадян;
-	 відкритість функціонування органів державного управління та місцевого самоврядування;
-	 громадський контроль;
-	 судовий контроль за дотриманням в процесах державного управління конституційно закріплених інтересів суспільства, прав і свобод громадян.
Принцип поєднання централізації й децентралізації означає, що державне управління має бути побудоване на засадах розумного співвідношення концентрації влади й децентралізації, так як порушення цього балансу в будь-який бік призводить до негативних наслідків. Зверхцентралізація породжує безініціативність нижчих ланок системи органів виконавчої влади, а перегини децентралізації призводять до відсутності єдності у формуванні і здійсненні державної політики.
У групі структурних принципів виділяють:
-	структурно-цільові; 
-	-структурно-функціональні; 
-	-структурно-організаційні; 
-	-структурно-процесуальні принципи. 
Структурно-цільові принципи включають:
-	узгодженість цілей державного управління між собою;
-	 взаємодоповнюваність цілей, при якій одна ціль сприяє іншій і її підсилює;
-	 підлеглість часткових, локальних цілей загальним (стратегічним);
-	 послідовність у досягненні всієї сукупності цілей державного управління.
До структурно-функціональних  принципів відносяться:
-	диференціація і фіксування функцій шляхом видання правових норм; 
-	сумісність функцій в межах компетентності одного органу, декількох органів, підсистеми і в цілому організаційної структури державного управління;
-	 концентрація, що обумовлює надання одному органу сукупності управлінських функцій й відповідних ресурсів для забезпечення потужної управлінської дії на керовані об'єкти;
-	 комбінування, що спрямовується на те, щоб певна сукупність управлінських функцій, які виходять з різних керуючих компонентів, у своїй власній організації не допускала дублювання;
-	 достатня різноманітність, яка вимагає, щоб управлінські функції, за кількістю та якістю відповідали розмаїтим управлінським потребам;
-	 відповідність управлінських дій реальним потребам керованих об'єктів.
До структурно-організаційних принципів відносяться:
-	єдність системи державної влади;
-	 територіально-галузевий, який обумовлює залежність організаційних структур від території, галузі виробництва та обслуговування;
-	 різноманітності організаційних зв`язків органів державної влади і місцевого самоврядування в системі державного управління;
-	 поєднання колегіальності і одноосібності в окремих органах влади та місцевого самоврядування;
-	 лінійно-функціональний принцип, який розкриває зміст і обсяг підлеглості та управлінської взаємодії в організаційній структурі державного управління.
До структурно-процесуальних, які організують державно-управлінську діяльність і мають широке застосування, відносяться принципи:
-	відповідності елементів (методів, форм і стадій) управлінської діяльності органів державного управління їх функціям і організації;
-	 конкретизації управлінської діяльності й особливої відповідальності за її результати;
-	 стимулювання раціональної і ефективної управлінської діяльності.
Третю велику групу – групу спеціалізованих принципів державного управління складають: 
-принципи державної служби; 
-принципи роботи з персоналом управління; 
-принципи інформаційного забезпечення державного управління; 
-принципи діяльності органу виконавчої влади; 
-принцип прийняття управлінських рішень.
Дуже важливо, щоби ці спеціалізовані принципи не суперечили загальносистемним та структурним принципам і сприяли цілісності державного управління.
Критерієм ефективності використання принципів державного управління є, перш за все, досягнення системності державного управління, а за її допомогою – гармонійності та комплексності суспільного життя в цілому та його окремих сфер.

13.	Державне управління як діяльність  виконавчо-
розпорядчого характеру

Важлива роль у забезпеченні стабільного, гармонійного розвитку суспільства та характерні риси державного управління дозволяють визначити його суть як багатогранну організуючу діяльність держави, яка здійснюється на основі і відповідно до чинного законодавства, через практичну діяльність органів виконавчої влади. Державне управління визначається як виконавча й розпорядча діяльність держави, яка реалізується виконавчою владою і полягає у практичній організації виконання законів, інших нормативних актів, правових приписів.
Виконавчий характер діяльності органів державного управління полягає у практичному втіленні в життя законодавчих актів, оперативному та динамічному управлінні економічною і соціальною сферами, а також державно-політичною діяльністю (оборона, безпека, митна справа).
Розпорядчий характер державно-управлінської діяльності полягає у виданні органами виконавчої влади –постанов, розпоряджень, наказів, інструкцій, правил, таке інше. Це дозволяє забезпечити виконання норм та принципів Конституції України, законів, нормативно-правових актів Президента та ефективно управляти галузями економіки і соціально-культурної сфери.
Розпорядча діяльність органів виконавчої влади має підзаконний характер, тобто базується на Конституції, законах, нормативних актах Президента і повинна їм відповідати.
У природі, і в суспільстві, мають місце об`єктивні передумови (основи, умови), закономірності, форми, цінності, які формувались тисячоліттями, незалежні від нашої волі і нашого сприйняття і накладають певні обмеження на нашу діяльність. Тому найпершою умовою раціональності і ефективності виконавчо-розпорядчої діяльності органів державного управління є пізнання об`єктивного. 
Перш за все, в якості об`єктивних основ державного управління слід назвати природно-географічні умови, так як природні властивості цієї території (грунт, клімат, рельєф, водні ресурси, географічне розміщення і т. д.), яку займає кожен народ диктують людям відповідні їм технології виробничої діяльності й форми суспільного життя. До другого ряду об`єктивних основ державного управління можна віднести природньо-суспільні умови, які сформувались внаслідок тривалої взаємодії людини й природи. Третій ряд об`єктивних основ державного управління – це культурно – історична спадщина, яка створена свідомістю й  діяльністю людей і виступає на сьогодні об`єктивною життєвою опорою. 
Результатом впливу названих об`єктивних умов виступає виробнича база зі своєю технологією, спеціалізацією й кооперацією в межах території певної спільності людей. Кожен раз необхідно враховувати її стан, потенціал, придатність для вирішення тих чи інших задач. Раціональність державного управління саме і починається з умілого, економічного і ефективного використання тієї виробничої бази суспільства, якою воно володіє на момент актуалізації своїх життєвих проблем.
В якості детермінанти (лат. determinare - визначати) державного управління виступає система економічних відносин (економічний базис суспільства). Дана система з’єднує виробничу базу з людським потенціалом і забезпечує відтворення матеріальних благ, а також соціальних і інших послуг, необхідних для підтримки життєдіяльності суспільства і кожної окремої людини. Основу економічних відносин складають відносини власності. Тому держава як виразник усе загальних потреб, інтересів та цілей і форма суспільства, повинна створювати одинакові економічні умови для розвитку різних форм власності.
Поряд з економікою важлива роль детермінанти виконавчо-розпорядчої діяльності органів державного управління належить соціальній сфері суспільства, яка складається зі специфічних соціальних інтересів, соціальних відносин у вузькому розумінні слова, соціальної інфраструктури.
Об’єктивна детермінація виконавчо-розпорядчої діяльності органів державного управління йде також від духовної культури суспільства. Кожен народ упродовж свого існування виробив, зберіг і засвоїв свою систему духовних цінностей – релігійних, світоглядних (філософських), ідеологічних, етичних, художніх, педагогічних і інших, до яких державне управління повинно відноситись як до об’єктивних факторів. 
Поза знанням і врахуванням об’єктивно-духовного державне управління може не відповідати сподіванням людей, відхилятися від їх уяви про належне, про правду життя, не сприйматися і не підтримуватися ними, зустрічати з їх сторони ігнорування, пасивний та активний опір. Це може привести до відриву й протиставлення держави й суспільства.
Джерелом і постійним імпульсом об’єктивізації державного управління служить породжений духовною культурою суспільства науково-технічний прогрес. 
Науково-технічний розвиток викликає зміни у всіх сферах життєдіяльності людей, серйозно коректує вплив об’єктивних умов на вирішення суспільних проблем. Він відкриває зовсім нові можливості перед людьми, але використання таких можливостей повністю залежить від людей, від їх суспільної організації.
Таким чином, об’єктивізація виконавчо-розпорядчої діяльності органів державного управління йде від комплексу джерел, детермінант і імпульсів за напрямками: природно-географічні умови; природничо-суспільні умови; культурно-історична спадщина; виробнича база, системи економічних відносин; традиції й структури соціального життя; об’єктивне в духовній культурі; науково-технічний прогрес та інших.
На виконавчо-розпорядчу діяльність органів державного управління значний вплив здійснюють елементи суб’єктивного фактора.
Суб’єктивний фактор уособлює собою свідомість у дії, певне злиття розумового й практичного процесів. 
Визначальними для державного управління є суперечливість, нестійкість, гнучкість і різноманітність свідомості. Саме це і породжує багато проблем. Люди з різною свідомістю діють в ієрархії державних органів і посад. Одні й ті ж рішення вони пояснюють по-різному, виходячи з власного розуміння. Так само вони відносяться до керованих об`єктів і умов їх функціонування. Люди, зайняті в керованих об`єктах, також керуються своєю свідомістю, яка може зовсім відрізнятись від тієї, у відповідності, із якою приймались ті чи інші управлінські рішення. В результаті державне управління, його управлінські впливи, і їх сприйняття керованими об`єктами складається з множини різноякісних елементів свідомості, які створюють складні умови для управлінських процесів.
Діяльність також є багатовимірним явищем, служить моментом переходу, “перетворення” свідомості у матеріальність, внаслідок чого сформовані у свідомості ідеї, сюжети, уяви, образи, логічні конструкції (проекти) і т.п. набувають відповідної предметності.
Для державного управління мають значення всі процеси, властивості й можливості суб`єктивного фактора. Тут виявляються дуже жорсткі корелятивні залежності, які або сприяють управлінським процесам, або їх гальмують, деформують і руйнують. Перш за все мова йде про співвідношення інтересів і цілей суб`єктивного фактора та інтересів і цілей, що реалізуються державним управлінням.
Складна структура суб`єктивного фактора призводить до того, що часто індивідуальні, а також і групові (колективні) інтереси і цілі значно відрізняються від усезагальних інтересів і цілей, які об`єктивно знаходяться в полі зору державного управління. Можлива й обернена ситуація, при якій егоїзм і некомпетентність управлінців перетворюють інтереси й цілі державного управління в дещо, що суперечить всезагальним інтересам і цілям суб`єктивного фактора. Тому, необхідна дійсно демократична організація державного управління, яка б забезпечувала узгодженість, взаєморозвиток та актуальність інтересів і цілей суб`єктивного фактора і виконавчо-розпорядчої діяльності органів державного управління.

14.	Державна влада як атрибут 
державно-владного механізму

Найважливіше призначення кожної держави полягає в тому, щоб керувати суспільними справами. Кожна держава, як організація політичної влади в суспільстві, як соціальний і політичний інститут, є досить абстрактним явищем і проявляє себе у “зовнішніх” стосунках саме через практичне здійснення цієї влади.
Суть державної влади полягає в тому, що, відображаючи, хоча б формально, загальну волю громадян держави, вона здійснює цілевизначальний, організуючий, регулюючий вплив на все суспільство.
Утілення державної влади в діяльність державних органів через такі засоби її здійснення як політика, адміністративні акти, правові норми, економічне стимулювання, ідеологічний вплив, способи примусу забезпечує функціонування державно-владного механізму.
Державне управління є одним із видів діяльності по здійсненню державної влади (поруч із законотворенням і правосуддям), яке полягає у практичному здійсненні організаційних, виконавчо-розпорядчих функцій з втілення в життя вимог законодавства і здійсненню на цій основі управлінського впливу щодо певних суб`єктів. Існує глибокий внутрішній зв`язок між моделлю організації державної влади й системою управління – вони повинні відповідати одна одній. Ефективність функціонування державно-владного механізму знаходиться в прямій залежності від політичного режиму. Політичний режим є сукупністю способів, засобів і методів практичного здійснення правлячими колами, головним чином, вищими посадовими особами, державної владної волі.
В певному розумінні політичний режим близький до поняття “стиль державного управління”, але якщо останній розкриває технологію управління з точки зору її раціональності й ефективності, то політичний режим фіксує політичну сторону державного управління – реальну приналежність влади певним суб`єктам політичних дій, способи володіння й утримання її і, відповідно, механізми її впливу на людей.
Політичний режим покликаний виступати каналом двостороннього зв`язку держави і суспільства, влади і людей. В одному напрямку держава повинна широко, достовірно й повно сприймати суспільні (людські) потреби, інтереси, цілі, у другому – так організовувати владу, управлінські процеси, щоб вони сприяли прогресивному суспільному розвитку. Це може забезпечити демократичний політичний режим.
Демократія трактується багатогранно і, зокрема, як: тип політичної системи і соціальної організації суспільства, форма укладу будь-якої організації, яка грунтується на рівноправності її членів, періодичній виборності та звітності органів управління, прийнятті рішення за принципом більшості (партійна, профспілкова, виробнича демократія); один із політичних режимів; форма організації держави, політичної системи й влади, коли всі громадяни беруть участь в управлінні.
Розрізняють дві основні форми демократії:
-	пряма (або ідентитарна) і
-	 опосередкована (або репрезентарна, представницька) демократія.
 Пряма демократія передбачає постійну участь всіх громадян у розробці рішень, відсутність відмінностей між державою й суспільством. На принципах прямої демократії концептуально базувалась модель рад. 
Для представницької демократії характерні:
-	суверенітет народу,
-	 представництво,
-	 верховенство закону,
-	 розподіл влад,
-	 політичний, економічний та ідейний плюралізм,
-	 гласність.
 Представницька демократія розглядається як найбільш оптимальна форма демократичної організації влади та суспільства, яка здатна дати максимальний простір для реалізації усієї багатоманітності соціальних інтересів. 
Формами безпосередньої (прямої) демократії в державному управлінні, які дозволяють народу прямо проявляти свої інтереси і волю є:
-	загальнодержавні і регіональні (локальні) референдуми,
-	 вільні вибори і обговорення;
-	 на низовому соціологічному рівні - загальні збори громадян, конференції і з’їзди їх представників (у рамках місцевого самоврядування).
 Для державного управління принциповими є такі особливості представницької демократії як:
-	політичний характер, тобто прості можливості суспільства за її допомогою оволодіти законодавчою владою,
-	 відношення до депутатства в представницькому органі як до професійної політичної діяльності,
-	 вибір виборчої системи,
-	 координація і взаємодія законодавчої і виконавчої влади,
-	 демократична організація самої виконавчої влади.
При аналізі та оцінці державного управління, як правило, відзначається наявність бюрократизму (бюрократії). Бюрократія - система управління, в якій влада належить адміністрації чиновників.
Розрізняють два основних типи бюрократії: “імперська” (“традиційна”) бюрократія, яка виникла в азіатських імперіях і опирається на авторитет традиції і раціонально-легальна бюрократія, яка виникла при переході від традиційного до індустріального суспільства. Раціональна бюрократія є типом управління, який опирається на знання, застосування законів і органів влади. Бюрократичній організації (М.Вебер) характерні: ефективність, яка досягається за рахунок строгого розподілу обов’язків між членами організації, строга ієрархія влади, яка дозволяє посадовій особі вищого рівня контролювати виконання завдань співробітниками нижчого рівня; безособова адміністративна діяльність, в рамках якої кожен функціонер організації виступає не як індивід, а як носій соціальної влади. Завдяки цим характеристикам бюрократія відіграє виключну роль як функція й орган управління. 
Поняття “бюрократизм”, хоч і співпадає часто з поняттям “бюрократія”, не тотожне з ним. За суттю бюрократизм означає ненормальність, хворобу системи управління, планування канцелярії, формалістики, домінування букви інструкції, наказу над суттю справи. Бюрократизм являє собою таку форму здійснення влади, (перш за все державної), при якій має місце підміна загальної волі організації (суспільства, громадян) волею групи осіб, причому не легітимна, а суб`єктивістська, вільна, часто протизаконна зміна форм і методів ведення тих чи інших справ. Така підміна ініціюється багатьма причинами: нераціональною побудовою державного апарату, в якому немало дублюючих, паралельних структур; відсутністю або слабким правовим регулюванням процесів владовідносин і управління; низьким рівнем контролю за дотриманням встановлених процедур; недостатньою професійною підготовкою державних службовців. Але головна причина носить суб`єктивний характер і обумовлена сприятливими можливостями влади в реалізації деяких запитів людей.

15.	Об`єкти управлінської діяльності виконавчої влади

Визначальним елементом системи державного управління є об'єкт державного управління. В якості об`єктів управлінської діяльності органів державної влади виступають ті суспільні відносини, види діяльності і соціальні ролі, які безпосередньо пов`язані з відтворенням матеріальних і духовних продуктів і соціальних умов життєдіяльності людей. В суспільних відносинах, різних видах діяльності і різноманітних соціальних ролях держава управляє не всім, а тільки тими їх проявами, сторонами, взаємозв`язками, які мають значення для всього суспільства, відносяться до реалізації всезагальних потреб, інтересів і цілей. За межами цього, відтворювальна активність людей вільна і керується іншими видами управління або взагалі самоуправляється. 
Є різні підходи до класифікації об'єктів управління. Залежно від якостей і призначення розрізняють організаційні, соціальні та інші об'єкти управлення. За рівнями управлення розглядаються такі типи об'єктів, як людина, колективи й об'єднання людей, суспільство в цілому. Відповідно до організаційно-структурного критерію об'єктом державного управління виступають формально визначені організаційні структури (область, місто, підприємство), а за функціональним критерієм види діяльності (роздержавлення, інформатизація, приватизація тощо.) У відповідності з основними сферами суспільства об'єкти управлінської діяльності виконавчої влади поділяються на такі видові групи: економічні, соціальні і духовні.
Об'єктам управлінської діяльності виконавчої влади притаманні такі властивості:
 1) самоактивність, яка виражається в здатності до саморуху на основі внутрішніх (власних) спонукальних причин і реалізується через перетворення навколишніх умов і взаємозв'язків або через установлення з ними активної взаємодії, або через пристосування до ситуації;
 2) цілеспрямованість, яка формує основу для аналізу й класифікації об'єктів управління в залежності від переслідуваних цілей, співставлення таких цілей з реальними об'єктивними можливостями;
 3) адаптивність до умов і факторів природного й соціального буття;
 4) здатність до самоуправління своєю життєдіяльністю і своїм розвитком;
 5) залежність від об'єктивних умов і факторів суспільної життєдіяльності й відтворення їх у своєму функціонуванні й організації.
Комплекс властивостей об'єктів управлінської діяльності виконавчої влади, особливо таких, як само активність, цілеспрямованість, адаптивність, здатність до самоуправління, визначає ступінь управлінських впливів із боку держави. Чим більш розвинуті об'єкти управлінської діяльності, тим сильніше й раціональніше проявляються їх властивості, тим саме управління може бути "м'якшим" і зводитися тільки до управлінських впливів координаційного характеру.

16.	Цілі державного управління, їх юридичне та
ресурсне забезпечення

Перехід до дієвої демократії передбачає перш за все зміну механізмів цілевизначення в державному управлінні, надання даній підсистемі елементів об`єктивно обумовленого, обґрунтованого і раціонального характеру.
Цілі – це продукт свідомості, суб`єктивне відображення об`єктивного. Подібна двоякість – об`єктивна основа й ідеальний вираз веде до того, що в кожній цілі може бути зовсім різним співвідношення між дійсним і ідеальним .
	За джерелом виникнення й змістом, складною й логічною послідовністю основні види цілей державного управління утворюють наступну структуру:
-	суспільно-політичні, які охоплюють комплексний, цілісний, збалансований і якісний розвиток суспільства;
-	соціальні, які відображають вплив суспільно-політичних цілей на соціальну структуру суспільства, взаємовідносини її елементів, стан і рівень соціального життя людей;
-	духовні, пов'язані в одному аспекті із сприйняттям духовних (культурних) цінностей, якими керується суспільство, а в другому - із підключенням духовного потенціалу суспільства в реалізацію суспільно-політичних і соціальних цілей;
-	економічні, які характеризують і утверджують економічні відносини, що забезпечують матеріальну основу реалізації суспільно-політичних і інших цілей;
-	виробничі, що полягають у створенні й підтриманні активності тих керованих об'єктів, які відповідають вищеназваним цілям і сприяють їх здійсненню;
-	організаційні, спрямовані на вирішення організаційних проблем у суб'єкті й об'єкті державного управління - побудову відповідних функціональних і організаційних структур;
-	діяльнісно-праксеологічні, що передбачають розподіл і регулювання діяльності за конкретними структурами, службовцями і робочими місцями;
-	інформаційні, що ведуть до забезпечення визначених цілей необхідною, достовірною і адекватною інформацією;
-	роз'яснюючі, що вимагають відпрацювання знань, мотивів і стимулів, які сприяють практичному здійсненню комплексу цілей державного управління.
 	Цілі державного управління також поділяються на:
-	 стратегічні,
-	 оперативні,
-	 тактичні.
Стратегічні, пов'язані з якістю суспільства, його збереженням і перетворенням. Стратегічні цілі розгортаються в оперативні, які фіксують великі блоки дій по досягненню перших, а оперативні - в тактичні, які визначають щоденні й конкретні дії по досягненню перших і других цілей. 
В науковій літературі відмічається градація цілей державного управління і за іншими основами: за обсягом:
-	загальні (для всього державного управління ) і
-	 часткові (для окремих його підсистем, ланок конкретних компонентів), за результатами:
-	  кінцеві і
-	 проміжні,
   за часом:
-	віддалені,
-	 близькі і
-	 безпосередні.
	У процесі цілевиявлення важливе значення має побудова "дерева" цілей державного управління на основі визначення стратегічної цілі й розбивки її на цілі нижчого порядку.
	Цілі державного управління, представлені в певному "дереві", повинні відповідати таким вимогам:
а) бути об'єктивно обумовленими й обґрунтованими, виходити з об'єктивних закономірностей і тенденцій суспільного розвитку й діяльності людей,
б) бути соціально мотивованими, тобто йти від потреб, запитів і інтересів людей, відповідати їм і викликати цим самим розуміння, підтримку цілей, прагнення втілити їх у життя;
в) бути забезпеченими в ресурсному відношенні як з інтелектуального, так і з матеріального боку, базуватись на реальному, а не на уявному потенціалі;
г) бути системно організованими, включати в певній послідовності цілі стратегічні, оперативні і тактичні, загальні й часткові, головні і забезпечуючи, кінцеві і проміжні, віддалені, близькі й безпосередні і т.д.
 Обґрунтованість і дієвість цілей державного управління визначається їх залежністю від певних ресурсів і забезпеченості ними. Особливе значення тут мають, як і у всьому, природні й людські ресурси, але таких ресурсів мало і збільшення їх не передбачається. Тому увагу слід звернути на ті, які не вимагають великих затрат, відтворюються, розвиваються й знаходяться в нашому розпорядженні. Перш за все - це ресурси права, причому права в широкому розумінні. Будь-які цілі, які ставляться в державному управлінні, повинні оцінюватись з точки зору їх відповідності правовим вимогам (справедливості, правди, гуманізму), закріплюватись законодавчо і проводитись в життя з опорою на силу законів та державних механізмів здійснення останніх.
 Виключно багатим за потенціалом ресурсом, як для формування, так і здійснення цілевизначення в державному управлінні є демократія - певна система самоорганізації життя людей на основі їх прав, їх свобод. Цілі державного управління з мінімальними затратами і максимальними результатами можуть досягатись тоді, коли потенціал демократії включений в їх реалізацію, коли люди знають цілі державного управління і поділяють їх, беруть участь у їх реалізації, відчувають співвідношення результатів реалізації цілей зі своїми потребами та інтересами.
Важливим ресурсом цілевизначення в державному управлінні є організація, яка дозволяє впорядкувати, раціоналізувати й полегшити вироблення цілей.
Дієвий підхід до організації вибору цілей забезпечують такі методи, як:
-	   "мозковий штурм",
-	 "орієнтація групи",
-	 "альтернативні сценарії майбутнього",
-	  метод "Дельфі".
 Як ресурс цілевизначення в державному управлінні слід враховувати знання або, інакше кажучи, інноваційно-технічні можливості суспільства. 
Особливої уваги заслуговує співвідношення цілей і засобів їх досягнення. Про адекватність других першим часто забувають, в результаті чого цілі, за задумом благородні й потрібні, реалізують такими засобами, що в кінцевому рахунку вони втрачають будь-який життєвий сенс. Раціональне й ефективне державне управління вимагає поєднання цілей, засобів і результатів їх реалізації, так як тільки воно створює кругообіг у системі державного управління, породжує до нього довіру суспільства, людей і стимулює управлінські процеси.

17.	Поняття й види функцій державного управління.

Цілі й функції державного управління взаємообумовлені. Якщо перші відповідають на питання "що робити ?", то другі - "як робити?" Розрізняють поняття “функції державного управління” і управлінські функції державних органів.
Функції державного управління - це специфічні за предметом, змістом і засобом забезпечення цілісні управляючі впливи держави. Вони тісно пов'язані із суспільними функціями держави і відображають способи здійснення останніх. Якщо суспільні функції держави розкривають її суспільну природу й роль, то функції державного управління показують, як, якими способами, у процесі яких взаємозв'язків із суспільством вона їх здійснює.
Управлінські функції державних органів - це юридично виражені управляючі впливи окремих державних органів, які вони мають право і зобов'язані здійснювати по відношенню до певних об'єктів управління або компонентів певних структур. Обсяг управлінської функції обумовлений місцем державного органу в структурі управляючої системи й окреслює його межі в управлінні суспільними процесами.
 	Функції державного управління й управлінські функції державних органів у зв'язку із специфікою їх параметрів підрозділяються на види. Так за критерієм змісту, характером і обсягом впливу функції державного управління поділяються на:
-	загальні й
-	 спеціальні.
 Загальними є функції управління , які відображають сутнісні моменти державного управління, його об'єктивно необхідні взаємозв'язки і мають місце практично в будь-якій управлінській взаємодії державних органів з об'єктами управління.
 За характером і послідовністю дій до загальних функцій управління доцільно віднести наступні:
-	організація,
-	 планування,
-	 регулювання,
-	 робота з персоналом,
-	 контроль. 
Спеціальні функції управління відображають особливий зміст окремих впливів, обумовлений різноманітністю багатьох взаємодіючих в управлінні компонентів. Вони реалізуються, як правило, в окремих сферах, галузях або на ділянках державного управління і детерміновані в основному, запитами об'єктів управління (економічних, духовних тощо). Ці функції - основні, бо для їх реалізації утворюються системи управління.
Залежно від спрямованості й місця впливу можна виділити:
-	внутрішні й
-	 зовнішні функції управління.
 Внутрішні функції державного управління уособлюють управління всередині державної управлінської системи й обумовлені багаторівневою і різнокомпонентною побудовою держави як суб'єкта управління. 
Зовнішні функції державного управління характеризують безпосередньо процес впливу державних органів на суспільні процеси (об'єкти управління). Система зовнішніх функцій управління визначається, з одного боку, вертикальною й горизонтальною побудовою організаційної структури держави, а з другого - цілями, особливостями змісту діяльності різних об'єктів управління.
Набір функцій державного управління залежить від стану, структури і самокерованності управлінських суспільних процесів.

18.	Функціональна структура державного управління

Функції державного управління в сукупності й взаємодії одна з одною утворюють складну, багаторівневу функціональну структуру державного управління.
 Функціональна структура державного управління є сукупністю функцій державного управління й управлінських функцій державних органів у їх взаємодії. Ця структура забезпечує управлінський взаємозв'язок держави - суб'єкта управління із суспільною системою, внутрішню динамічність її як системи, що управляє. 
Базовою конструкцією функціональної структури державного управління виступають функції державного управління, навколо яких і для яких формуються управлінські функції державних органів. В результаті кожна функція державного управління здійснюється через певний комплекс управлінських функцій державних органів, розчленованих за "вертикаллю" та "горизонталлю.
На характер і конфігурацію функціональної структури державного управління впливає багато обставин:
-	рівень самоуправління об'єктів управління,
-	 розвиток місцевого самоврядування,
-	 форма державного устрою,
-	 форма правління,
-	 рівні централізації й децентралізації,
-	 соціальна спрямованість держави.
 Тому існують реальні труднощі в тому, щоб у функціональній структурі державного управління підтримувати раціональність і ефективність, з одного боку, гнучкість і адаптивність до цілей, що змінюються, з іншого.
З метою забезпечення раціональності й ефективності функціональної структури державного управління, в основу її формування слід покласти системно-функціональний підхід. Це дасть змогу посилити об'єктивізацію функцій управління - прив'язку до управлінських потреб та інтересів об'єктів управління; чітко окреслити перелік управлінських функцій, закріплених за кожним рівнем органів управління, виходячи з того, що кожен вищий рівень повинен брати на себе реалізацію тільки тих управлінських функцій державних органів, які не в змозі здійснити нищестоячі. 
Використання системно-функціонального підходу покликане забезпечити належне юридичне оформлення управлінських функцій державних органів і закріплення їх у компетентності державних органів. У свою чергу, це сприятиме вдосконаленню правового статусу державних органів і покращенню їх управлінської діяльності, оскільки, правове закріплення (узгодження по вертикалі й горизонталі) управлінських функцій державних органів у їх компетенції дає можливість конкретизувати зміст управлінських впливів різних державних органів із врахуванням характеру їх взаємозв'язків з об'єктами управління та іншими органами.
Системно-функціональний підхід дозволяє розкрити і такий аспект функціональної структури державного управління, як обґрунтування типових моделей управлінських функцій для різних ланок організаційної структури державного управління. Адже якими б специфічними не були об'єкти управління або їх територіальні й галузеві підсистеми, в них можна виділити певний набір потреб в управлінських впливах, якому повинен відповідати і набір управлінських функцій державних органів. Правильно підібрана комбінація управлінських функцій державних органів, узгоджена в одному напрямку з цілями управління, а в другому – з управлінськими потребами об'єктів управління, значно сприяє підвищенню дієвості державного управління.
Перехід України до правової демократичної держави, становлення в ній ринкової економіки вимагає постійної уваги до коригування функціональної структури державного управління. 

19.	Сутнісні характеристики (риси) організаційної
структури державного управління

Організаційна структура державного управління - це особливе державно-правове явище, обумовлене суспільно-політичною природою, соціально-функціональною роллю, цілями і змістом державного управління, яке об'єднує в собі певний склад, організацію і стійкий зв'язок людських ресурсів, технічних і інших засобів, що виділяються і затрачаються суспільством на формування і реалізацію державно-управлінських впливів і підтримку життєздатності самого суб'єкта управління. 
Системоутворюючим елементом організаційної структури виступає державний орган, зв'язаний з формуванням і реалізацією державно - управлінських впливів. Він є одиничною структурою влади, формально створеною державою для здійснення закріплених за нею її цілей і функцій. В державі, де затверджено конституційний розподіл влади за горизонталлю й вертикаллю, організаційна структура державного управління набирає певної конфігурації, яка залучає в управлінські процеси різноманітні державні органи й компоненти суспільної системи. Державні органи, які характеризуються однаковим положенням і однорідністю здійснюваних управлінських функцій позначають поняттям "ланка державно-управляючої системи" (Кабінет Міністрів, міністерства, місцеві адміністрації тощо). 
Основу організаційної структури державного управління складають органи виконавчої влади, які зосереджують у собі управлінську інформацію й засоби державного примусу.
Наступним елементом, який формує організаційну структуру є організаційні зв'язки між суб'єктами управління. Можна виділити три види зв'язків в організаційній структурі державного управління:
-	субординаційні (упорядкування зверху вниз, від керуючого до керованого),
-	 реординаційні (знизу вверх, від керованого до керуючого),
-	 координаційні (упорядкування на одному рівні, між двома і більше суб'єктами, що не виключає того, що в загальному вони можуть знаходитись на різних рівнях в ієрархічно організованій системі управління).
	Субординаційні зв'язки в організаційній структурі державного управління можуть передбачати:
-	виключну компетенцію вищестоящої ланки;
-	 за нею признається право приймати остаточні рішення по певному колу питань;
-	 умовну самостійність нищестоячої ланки
-	; по певному колу питань дана ланка приймає рішення без їх попереднього погодження з вищестоящою, а остання вправі відміняти чи призупинити ці рішення за мотивом їх недоцільності;
-	 право законодавчої і взагалі нормотворчої ініціативи; право планово-бюджетної ініціативи;
-	 право структурно-штатної ініціативи;
-	 право представлення для призначення на посаду;
-	 право нижчестоячої ланки брати участь в підготовці рішень вищестоящою ланкою;
-	 право нижчестоячої ланки на консультативне погодження з ними підго
  товленого вищестоящою ланкою проекту рішення;
        -   право і обов`язок не виконувати незаконний, особливо злочинний наказ.
Координаційні зв`язки базуються на взаємній зацікавленості різних органів державного управління в узгодженні своїх управлінських впливів або на один і той же об`єкт, або на різні об`єкти і передбачають : 
-	створення й функціонування спеціальних координаційних органів управління;
-	 проведення координаційних нарад;
-	 регулярний обмін інформацією, в першу чергу плановою й обліковою; 
-	прийняття одночасних спільних рішень.
 Порядок відповідальності ланок апарату, які мають між собою координаційні зв`язки, може бути передбачений як нормативними рішеннями вищестоящих органів, так і управлінським договором.

20.	Унітарна та федеративна організація державного управління

Визначальним фактом побудови організаційної структури державного управління виступає державний устрій.
 Форма державного устрою – це спосіб територіально – політичної організації держави. Основними формами державного устрою є:
-	унітарна і
-	 федеративна держава.
Унітарна держава – єдина централізована держава, не розділена на самоврядні одиниці. Як форма державного устрою вона характеризується наступними ознаками :
1.	Єдина територія; існує адміністративний поділ, але адміністративні одиниці не мають політичної самостійності, хоча деяким може бути наданий статус автономії (самоврядування) – національної, територіальної, культурної.
2.	Єдина конституція, діюча на всій території країни без будь-яких обмежень; єдина система вищих органів державної влади – парламент, глава держави, уряд, судові органи, юрисдикція яких поширюється на всю територію країни.
3.	Єдина система права і судова система, єдине громадянство.
4.	Єдиний державний бюджет, податкова, валютна системи.
Унітарність передбачає централізацію всієї організаційної структури державного управління, прямий або непрямий контроль над місцевими органами влади. При цьому централізм проявляється в різній мірі і в різних формах, аж до призначення центральними органами своїх представників для управління адміністративно-територіальними одиницями взамін виборчих органів влади. 
В той же час у більшості сучасних демократичних держав є виборчі органи місцевого самоврядування, яким держава делегує частину функцій :
-	збір місцевих податків,
-	 благоустрій,
-	 будівництво,
-	 освіта,
-	 охорона здоров`я та інші.
Федеративна держава або федерація:
1)	союз товариств і організацій;
2)	 форма державного устрою, при якій державні утворення, що входять до її складу – члени федерації – володіють юридичною й певною політичною самостійністю. Федерація – союзна держава, яка складається з відносно самостійних державних утворень.
Федеративна держава характеризується ознаками :
1.	Має федеративно-територіальний поділ; територія федеративної держави складається з територій - суб`єктів федерації (штатів, провінцій, земель, республік) і в політико-адміністративному відношенні не є єдиним цілим (при єдиній системі охорони кордонів).
	   2 .	Державні утворення, які складають федерацію, є суб`єктами федерації – тобто членами федерації, які володіють відносною юридичною, політичною і економічною самостійністю. Суб`єкти федерації можуть мати свій адміністративно-територіальний поділ.
3.	Суб`єкти федерації не володіють суверенітетом у повному обсязі і, як правило, не мають права одностороннього виходу з неї.
4.	Суб`єкти федерації можуть мати свої конституції (або статути), вони розробляються на основі федеральної конституції і не повинні їй суперечити
5.	. Суб`єкти федерації мають своє законодавство, право видавати закони, укази і т. п. Ці законодавчі акти мають юридичну силу тільки на території суб`єктів федерації, на відміну від федеральних законів, обов`язкових на всій  території федерації.
6.	Суб`єкти федерації мають свою систему законодавчих, виконавчих і судових органів влади, свою правову систему. По відношенню до федеральної системи вони є підсистемами; порядок їх організації, процедури й межі юрисдикції визначаються федеральною конституцією. 
 У федеративній державі передбачається розмежування компетенції між федеративними органами влади й органами влади суб`єктів федерації і висока самостійність останніх у побудові організаційних структур.
Зазвичай, конституція федерації встановлює перелік повноважень, які відносяться до відання федерації. Усі інші питання відносяться до відання її суб`єктів. В федеративній конституції може встановлюватись також перелік питань спільного відання. Обсяг прав і повноважень суб`єктів федерації залежить від історичних традицій, рівня розвитку й інших факторів. При цьому рівність суб`єктів федерації є обов`язковою умовою федерації.
Кожна держава має свою історію становлення й розвитку, в якій міграція населення, міжосібні обміни, етнічні процеси й інші явища сформували його сучасний національний склад. В цьому зв'язку, забезпечення гармонійного й стабільного розвитку суспільства зумовлює необхідність враховувати національні компоненти при побудові організаційної структури державного управління.
Державний устрій, який полягає в розподілі влади по вертикалі, покликаний постійно й неухильно зближувати владу й людину, давати можливість кожному громадянину, незалежно від його національних ознак, завжди й усюди активно брати участь у процесах владовідносин і державного управління. В цьому контексті слід пам'ятати про значення розвитку місцевого самоврядування. Його  прив'язка до місця проживання людей дозволяє їм у його рамках вирішувати більшість питань практичної реалізації своїх національних інтересів.

21.	Основи побудови організаційної структури
державного управління

Побудова організаційної структури державного управління, розміщення й взаємодія елементів, вертикальні й горизонтальні зв’язки, форма зв’язків – формуються під впливом зовнішніх об’єктивних і суб’єктивних умов і факторів. До таких умов і факторів відносяться:
-	стан і розміщення об’єктів управління;
-	 суспільні функції держави;
-	 державна політика;
-	 цілі й функції державного управління;
-	 компетентність управлінських кадрів;
-	 інформаційне забезпечення державного управління;
-	 демократизм і стиль державного управління.
В організаційних структурах, у т.ч. державного управління використовуються такі організаційні основи, що формують відповідні типи структур:
-	лінійна;
-	 функціональна;
-	 лінійно-функціональна/штабна;
-	 програмно-цільова;
-	 матрична.
Лінійна основа створює структуру, при якій переважає вертикальна однонаправлена підлеглість державних органів – ієрархічна піраміда. Для лінійної організаційної структури управління характерні такі переваги:
а) єдність і чіткість розпорядництва; узгодженість дій виконавців;
б) простота управління; чітко виражена відповідальність;
в) оперативність у прийняті рішень;
г) особиста відповідальність керівника за остаточний результат діяльності свого підрозділу.
 Недоліками лінійної організаційної структури є:
-	високі вимоги до керівника, який має бути всебічно підготовлений, щоб забезпечити ефективне керівництво всіма функціями управління;
-	 перевантаженість інформацією;
-	 ускладнені зв’язки між підрозділами;
-	 концентрація влади в управлінській верхівці;
-	 слабо виражені зворотні зв’язки.
Функціональна основа передбачає формування державних органів, пристосованих спеціально до виконання конкретних функцій управління. Перевагами даної основи побудови організаційної структури є:
а) висока компетентність спеціалістів, що відповідають за здійснення конкретних функцій;
 б) звільнення лінійних управлінців від вирішення деяких спеціальних питань;
в) стандартизація, формалізація й програмування явищ та процесів;
г) виключення дублювання й паралелізму у виконанні управлінських функцій;
 д) зменшення потреби у спеціалістах широкого профілю.
 До недоліків функціональної структури можна віднести:
-	надмірну зацікавленість у реалізації цілей та завдань “своїх” підрозділів; 
-	труднощі налагодження між функціональної координації;
-	 прояви тенденцій надмірної централізації;
-	 довго тривалість процедур прийняття рішень.
Лінійно-функціональна основа забезпечує поєднання переваг лінійної й функціональної основ і сприяє створенню структури, в якій одні органи приймають рішення й владно проводять їх в життя, а інші забезпечують їх інформацією. Основними перевагами лінійно-функціональної структури є:
 а)більш глибока підготовка рішень, що пов’язано із спеціалізацією працівників;
 б) звільнення головного лінійного управлінця від глибокого аналізу проблем;
 в) можливість залучення консультантів та експертів.
 Однак, даний тип структури не позбавлений і певних недоліків, серед яких:
-	відсутність тісних взаємозв’язків і взаємодії на горизонтальному рівні;
-	 недостатньо чітка відповідальність, оскільки той, хто готує рішення, в його реалізації, як правило, участі не бере;
-	 надмірно розвинена система взаємодії по вертикалі, що породжує тенденцію до надмірної централізації.
Програмно-цільова основа закладає в організаційну структуру орієнтацію на ціль. Це надає організаційній структурі такі переваги:
а) забезпечує комплексний системний підхід до вирішення певної проблеми; 
б) сприяє інтеграції інтелектуальних, матеріальних, фінансових, природних ресурсів для вирішення актуальних суспільних проблем;
в) можливість залучення компетентних спеціалістів, які відповідають за реалізацію окремих завдань і заходів програми.
 Недоліками програмно-цільової основи є:
-	труднощі узгодження цілей та заходів, що реалізуються у рамках окремих програм;
-	 зацікавленість у реалізації тільки тих цілей, що визначені у програмі; 
-	відсутність належного взаємозв’язку між розробниками й виконавцями програми. 
Матрична структура поєднує лінійну й програмно-цільову структури. Основними перевагами матричної структури є:
а) можливість швидко реагувати і адаптуватися до умов, що змінюються; 
б) підвищення творчої активності управлінського персоналу за рахунок формування програмних підрозділів, які активно взаємодіють з функціональними структурами;
в) раціональне використання кадрів за рахунок спеціалізації різних видів діяльності;
г)  підвищення мотивації за рахунок децентралізації управління і посилення демократичних принципів керівництва;
д) посилення контролю за вирішенням окремих завдань програми;
є)  скорочення навантаження на керівників вищого рівня за рахунок делегування певної частини повноважень;
ж) підвищення особистої відповідальності за виконання програми в цілому і її складових частин.
 Поряд із цим, матрична структура характеризується наявністю таких недоліків як:
-	складна система субпідлеглості, в результаті чого виникають проблеми, пов’язані з установленням завдань та розподілом часу на їх виконання;
-	 присутність надмірної змагальності між керівниками програм;
-	 складнощі у набутті навичок, необхідних для роботи за новою програмою.

22.	Поняття та загальні риси управлінської діяльності

	Органи державної влади і місцевого самоврядування здійснюють цілі й функції державного управління за допомогою управлінської діяльності.
Управлінська діяльність – набір (сукупність) вироблених історичним досвідом, науковим пізнанням і талантом людей навичок, вмінь, способів, засобів доцільних вчинків і дій людини у сфері управління. Управлінська діяльність відрізняється інтелектуальним змістом, що виражається в її спрямованості на вироблення, прийняття й практичну реалізацію управлінських рішень, покликаних змінювати в бажаному напрямку стан і розвиток суспільних процесів, свідомість, поведінку й діяльність людей. Вона повинна бути здатною відображати соціальну дійсність і все, що відбувається в ній, розкривати наявні в ній ресурси, засоби й резерви, знаходити оптимальні способи її удосконалення й переведення на новий рівень.
За своїм предметом, із яким вона нерозривно пов`язана, управлінська діяльність є інформаційною. Інформаційний характер управлінської діяльності проявляється в необхідності постійного одержання, осмислення, систематизації, зберігання, видачі спеціальної і, перш за все, управлінської інформації.
Управлінська діяльність є складним соціально-психологічним явищем із чітко вираженою домінантою волі. Кожна людина, що зайнята нею, практично постійно здійснює розумові й вольові операції аналізу, оцінки, вибору, прийняття рішення, підпорядкування й виконання, команди й  контролю і т. д. Це створює в колективах органів державної влади й місцевого самоврядування особливий соціально-психологічний мікроклімат, що активно впливає на свідомість, почуття, життєві орієнтації людини й формує певний тип поведінки й діяльності.
Управлінська діяльність завжди виступає колективістською, так як здійснюється в колективі певного державного органу й одночасно передбачає взаємодію з колективом людей в інших державних органах по вертикалі й по горизонталі. В ній має місце спеціалізація за певними предметами, змістом і видами, яка вимагає кооперації з метою досягнення комплексної реалізації компетенції державного органу і в цілому функцій державного управління.
Управлінська діяльність багатогранна за своїми проявами. Це і люди, і знання, і інформація, і технічні засоби, які утворюють складне комплексне явище. Тільки зважене, збалансоване залучення в дію всіх елементів управлінської діяльності здатне надавати їй раціональності й ефективності.
Рисами управлінської діяльності також є : юридична заданість, чіткість і виразність. Тобто, це діяльність, яку відповідні державні органи і посадові особи повинні здійснювати, причому так і таким чином, як вимагається для реалізації компетенції кожного конкретного державного органу, а в ньому - кожної державної посади. Тому більшість елементів управлінської діяльності не тільки юридично описуються, але і “прив`язуються” до державних органів, закріплюються в їх правовому статусі у вигляді процесуальних норм.

23.	Форми управлінської діяльності.

Форми управлінської діяльності є зовнішніми, постійно й типізовано фіксованими проявами практичної активності державних органів по формуванню й реалізації управлінських цілей й функцій і забезпеченню їх власної життєдіяльності. Вони дають нам уяву про те, що і як робиться в державних органах по здійсненню їх компетенції.
Розрізняють
-	правові,
-	 організаційні,
-	 організаційно-правові форми управлінської діяльності.
Правові форми управлінської діяльності фіксують управлінські рішення й дії, які мають юридичний зміст (установлення й застосування правових норм). Вони використовуються, головним чином, при підготовці, прийнятті й виконанні управлінських рішень. Для забезпечення ефективності управлінської діяльності важливо, щоб основні дії, операції, прогнозні оцінки, експертизи, статистичні узагальнення, інформаційні відомості, соціологічні дані, які лежать в основі управлінських рішень були чітко задокументовані, тобто представлені в належній правовій формі.
В більшості випадків управлінські рішення є правовим актом, співвіднесеним із компетенцією державного органу, а також діючими матеріальними й процесуальними правовими нормами. Роль правового акту в державному управлінні визначається тим, наскільки дотримані всі правові процедури й вимоги при його підготовці й прийнятті і яким реальним управлінським потенціалом він володіє. Призначення правових форм, в які оформляється (вводиться) все пов`язане з управлінським рішенням, полягає в забезпеченні і посиленні правового змісту правових актів з тим, щоб кожен з них завжди виходив з законодавства, приймався в режимі законності і в своєму змісті забезпечував права, свободи і зобов`язання громадян.
Дотримання правових форм необхідне також при виконанні управлінських рішень. Це правила доведення рішень до виконавців, аж до їх підписів із виказанням дати отримання; типові документи, що стосується оперативного й контрольного інформування про хід виконання; акти перевірок і статистичні дані..
Організаційні форми управлінської діяльності пов`язані із здійсненням певних колективних або індивідуальних дій (оперативно-організаційних і математично-технічних операцій). Їх можна охарактеризувати як способи вільного колективного пошуку оптимального варіанта вирішення якоїсь управлінської проблеми. На відміну від правової форми, де виражене одностороннє волевиявлення уповноваженого на реалізацію компетенції державного органу, в організаційних формах більше представлені різні точки зору й підходи, обговорення й дискусії, компроміси й узгодження. В управлінській практиці використовуються такі організаційні форми як сесії, засідання, наради, конференції, оперативки і т. д. Важливо, щоб при використанні організаційних форм їм надавався управлінський зміст, який би зводився до того , щоб загальна узгоджена думка, сформульована в результаті колективних пошуків, була таким само управлінським рішенням як і правовий акт.
Організаційно-правові форми констатують той факт, що в державних органах більшість правових форм є юридично коректними тільки у випадку їх прийняття через встановлені організаційні форми. Так, строгі організаційні процедури діють у відповідності з регламентами при прийнятті правових актів представницькими органами державної влади і місцевого самоврядування. Вони важливі і в діяльності колегіальних органів виконавчої влади.
Використання форм управлінської діяльності повинно базуватись на комплексному підході до організаційних і правових форм. Їх слід застосовувати в поєднанні з врахуванням сильних і слабких сторін кожної з форм, диференційовано й конкретно, виходячи з управлінської проблеми й ситуації.

24.	Методи управлінської діяльності

Методи управлінської діяльності – це способи й прийоми аналізу та оцінки управлінських ситуацій, використання правових і організаційних форм, впливу на свідомість і поведінку людей в керованих суспільних процесах, відносинах і зв’язках. Вони застосовуються в процесах управління за дорученням держави, тобто офіційно, а також у встановленому порядку й повинні відповідати певним вимогам: володіти здатністю формувати і забезпечувати реалізацію управлінських впливів; бути різноманітними і пристосованими для використання в управлінні; бути реальними і гнучкими.
Класифікація методів управлінської діяльності може бути представлена двома основними групами:
1)методи функціонування органів державної влади і місцевого самоврядування;
2) методи забезпечення реалізації цілей і функцій державного управління.
Методи функціонування органів державної влади і місцевого самоврядування охоплюють способи, прийоми, дії осіб, залучених в процеси державного управління, які пов’язані з підготовкою й реалізацією управлінських рішень, а також здійсненням правової і організаційної державно-управлінської діяльності. Дані методи забезпечують узгодженість, обумовленість, обгрунтованість і ефективність всіх управлінських функцій, організаційних структур, форм, методів і стадій управлінської діяльності. Так, при підготовці управлінських рішень використовуються такі способи й прийоми дій:
-	вивчення конкретних управлінських ситуацій на місцях, в керованих об’єктах;
-	 ознайомлення з досвідом вирішення подібного управлінського завдання; складання інформаційних записок;
-	 аналіз статистичних матеріалів;
-	 обгрунтування різних альтернатив вирішення проблеми в умовах обмеженості ресурсів;
-	 математичне програмування;
-	 ймовірнісно-статистичні методи, системний й функціональний аналіз; 
-	методи теорії стратегічних ігор і статистичної теорії прийняття рішень; 
-	економіко-статистичне моделювання;
-	 методи прогнозування;
-	 теорії масового обслуговування та інші.
Велика група методів функціонування органів державної влади пов’язана з правовою і організаційною державно-управлінською діяльністю. Це методи роботи з інформацією, методи правотворчої, оперативно-виконавчої й правоохоронної діяльності, методи підготовки й проведення організаційних заходів, методи відбору управлінських кадрів, методи виконання й контролю.
Методи забезпечення реалізації цілей і функцій державного управління – це прийоми, способи, операції стимулювання, активізації й спрямування діяльності людини з боку державних органів і посадових осіб.
За аспектами впливу на інтереси й мотиви поведінки людини й, відповідно, за змістом, методи забезпечення реалізації цілей й функцій державного управління можна розділити на
-	морально-етичні,
-	 соціально-політичні,
-	 економічні і
-	 адміністративні.
Морально-етичні методи ґрунтуються на зверненнях до гідності, честі й совісті людини. Вони включають у себе заходи виховання, роз’яснення й популяризації цілей й змісту управління, засоби морального заохочення й стягнення, врахування психологічних особливостей характеру і орієнтації людини. Їх зміст полягає в тому, щоб виробити й підтримати певні переконання, духовні цінності, моральні позиції, психологічні установки по відношенню до управління й тих дій, які необхідні для його здійснення.
Соціально-політичні методи пов’язані з умовами  праці, побуту, дозвілля людей, наданням їм соціальних послуг, залученням в процес владовідносин, розвитком суспільної і політичної активності. Вони впливають на соціально-політичні інтереси людей, їх статус в  суспільстві, можливості вільної самореалізації. Поглиблення демократизму держави об’єктивно веде до зростання ролі даної групи методів.
Економічні методи обумовлені роллю економічних інтересів в житті людей і, відповідно, у управлінських процесах. Можливості придбання й розширення особистої власності, свобода підприємництва, діючі в суспільстві матеріальні стимули, характер і рівень оплати праці, інші економічні явища завжди привертають увагу людей, і, оперуючи ними, органи державної влади можуть багато чого домогтись в реалізації цілей й функцій державного управління.
Адміністративні методи – це способи й прийоми, дії прямого й обов’язкового визначення поведінки й діяльності людей зі сторони відповідних керівних компонентів держави. Основними ознакам даних методів є: а) прямий вплив державного органу або посадової особи на волю виконавців шляхом встановлення їх обов’язків, норм поведінки і видання конкретних вказівок; б) односторонній вибір способу вирішення існуючого завдання, варіанта поведінки, однозначне вирішення ситуації, яке підлягає обов’язковому виконанню; в) безумовна обов’язковість розпоряджень і вказівок, невиконання яких може потягнути за собою різні види юридичної відповідальності. Адміністративні методи зумовлені необхідністю регулювати розвиток небезпечних технологій і видів діяльності з точки зору інтересів людей, суспільства й природи.
Важливо не протиставляти методи управлінської діяльності, а застосовувати їх комплексно, вибірково, у відповідності з обставинами, характером ситуацій і рівнем поведінки людей. Кожен метод має свої певні межі і в цих межах він повинен залучатись в державне управління.

25.	Стадії управлінської діяльності

Стадії управлінської діяльності - це послідовні етапи її здійснення із своїм особливим набором форм і методів. Стадії мають логічний зв’язок і утворюють у сукупності певний цикл управлінських дій. Можна вирізнити сім стадій управлінського процесу:
-	аналіз і оцінка управлінської ситуації;
-	 прогнозування й моделювання необхідних (і можливих) дій що до збереження й зміни стану управлінської ситуації (в суб’єкті і об’єктах державного управління;
-	 розробка необхідних правових актів або організаційних заходів;
-	 обговорення і прийняття правових актів й здійснення організаційних заходів;
-	 організація виконання прийнятих рішень (правових і організаційних);
-	 контроль виконання й  оперативне інформування 
Узагальнення проведеної управлінської діяльності, оцінка нової (результативної) управлінської ситуації. Кожна зі стадій відрізняється набором інтелектуальних і практичних дій і несе певне функціональне навантаження.
 При оцінці і аналізі досліджуваних процесів, формується системне “бачення” об’єктів управління, досліджуються закономірності і організаційні форми процесів, що визначаються; дається конкретна історична оцінка стану керованих об’єктів.
 На стадії прогнозування й моделювання враховуються обмежуючі фактори і умови та відшкодовуються оптимальні варіанти рішень: стандартне (на основі фіксованого набору альтернатив); бінарне (“так” або “ні”); багатоальтернативне рішення; інноваційне (новаторське).
 Розробка правових актів і організаційних заходів забезпечує умови взаємодії управлінської ланки і оперативно виконавчого персоналу .
Обговорення і прийняття правових актів та здійснення організаційних заходів націлені на втілення в них достатнього потенціалу управлінських впливів. На цій стадії має бути дана об’єктивна характеристика питання, що розглядається; пояснено причини, що обумовили вибір варіанту рішення; виділено ресурси, достатні для реалізації, встановлено термін вирішення і виконавців; названо очікувані результати і критерії ефективності рішення.
 Організація виконання прийнятих рішень – охоплює набір процедур, починаючи з їх документального оформлення і завершуючи конкретними діями щодо втілення у життя.
 Контроль забезпечує підведення підсумків, зворотній зв’язок і виділення критичних точок.
 Узагальнення проведеної управлінської діяльності націлене на оцінку результатів реалізації рішень, об’єктивну оцінку управлінської ситуації, яка утворилась в результаті управлінських дій.
Уміле застосування можливостей стадій управлінської діяльності сприяє її упорядкуванню й кращій реалізації функцій й цілей державного управління.

26.	Управлінські технології: поняття та види

Розвиток управлінської думки й практики призвів до формування управлінських технологій. Управлінська технологія є одним із проявів соціальних технологій, що безпосередньо відображає управлінські процеси. Її суть полягає в системному поєднанні наукового знання, управлінських потреб і інтересів суспільства, цілей і функцій державного управління, можливостей і елементів управлінської діяльності. Вона поділяється на послідовно взаємопов’язані процедури і операції, метою яких є досягнення високої ефективності.
Становлення управлінських технологій є наслідком посилення системності державного управління, його наукового осмислення й спробою широкого використання типового, вивіреного досвідом, що дає високі результати.
Зміст управлінської технології полягає в обов’язковому (примусовому) масовому використанні в управлінській діяльності кращих, передових досягнень науки, мистецтва й досвіду державного управління. Тому, в якості управлінської технології слід розглядати тільки ту організацію управлінської діяльності, яка відрізняється раціональністю і ефективністю.
В залежності від специфіки державних органів і керованих об’єктів розрізняють різні види управлінських технологій:
-	діагностування, проектування й реформування відповідних підсистем;
-	 інформаційні, впроваджувальні й навчальні технології;
-	 вирішення соціальних конфліктів;
-	 інноваційного розвитку керованих компонентів.
Виділяють декілька аспектів управлінської діяльності, де в сучасних умовах запровадження управлінських технологій є вкрай актуальним. Перш за все, це:
 а) процеси прогнозування, програмування, оцінки й відслідковування суспільного розвитку і, відповідно, реформування організації й функціонування компонентів суб`єкта державного управління;
 б) установлення загальних, уніфікованих показників, які адекватно характеризують відповідні процеси, і систематизація таких показників, з тим, щоб вони змальовували реальну картину суспільної життєдіяльності;
 в) створення організаційних і технологічних умов для оперативної й поточної передачі необхідної інформації через усі структурні підсистеми;
 г) застосування ідентичних методів, процедур і операцій аналізу й характеристики об`єктів, що вивчаються й програмуються;
 д) програмування й планування комплексного розвитку території;
 є) підготовка, прийняття й реалізація управлінських рішень, починаючи із уніфікованої мови і закінчуючи графічними формами конкретних документів; 
ж) технології контролю, пов`язані з безперервним спостереженням за керованими процесами, їх вивченням, вимірюванням і порівнянням, об`єктивним співставленням їх з управлінськими моделями, які виражені в рішеннях, їх нормах і вимогах; 
з) технології організаційних форм управлінської діяльності.
Забезпечення ефективності і раціональності функціонування системи державного управління без розробки і освоєння управлінських технологій за всіма найважливішими аспектами організації і функціонування державного управління не можливе.

27.	Поняття та суть управлінського рішення

Управління завжди здійснюється з метою досягнення певних цілей, а реалізація цілей будь-якого організаційного формування забезпечується шляхом прийняття і виконання численних рішень.
Рішення – це творчий процес вибору однієї або декількох альтернатив із множини можливих варіантів дій, спрямованих на досягнення поставлених цілей. Воно є процесом, який реалізується суб`єктом управління і визначає дії, спрямовані на вирішення поставленого завдання в даній фактичній чи запроектованій ситуації. 
Управлінське рішення – творча, вольова дія суб`єкта управління на основі знання об`єктивних законів функціонування керованої системи і аналізу інформації про її функціонування, яка полягає у виборі цілі, програми і способів діяльності по вирішенню проблеми або зміні цілі.
 В широкому значенні, управлінське рішення розглядається як акт реалізації влади з вибором способу дій у конкретній ситуації, що складає основу процесу управління. Потреба у прийнятті рішення виникає у зв`язку з зовнішніми обставинами (припис вищестоячого органу управління, координація і регулювання відносин з іншими органами управління) і внутрішніми (відхилення від заданих параметрів діяльності, виникнення резервів, порушення дисципліни, заохочення працівників). Рішення є відповідною реакцією на внутрішні і зовнішні впливи. Вони спрямовані на розв`язання проблем і максимальне наближення до заданої цілі.
Для визначення загальних і конкретно-специфічних підходів до розробки, реалізації й оцінки управлінських рішень, із метою підвищення їх якості, ефективності й послідовності, застосовують їх певну класифікацію.
Управлінські рішення можна класифікувати, розмежовуючи їх на
-	програмні і
-	непрограмні.
 Програмними рішеннями є ті, які базуються на звичці, заведеному порядкові або процедурній політиці й ухвалюються за типових обставин. Рішення програмне у тому розумінні, що воно відповідає обставинам даної ситуації. Коли виникають проблеми або ситуації, для яких програмне рішення непридатне чи невідоме, то керівники або ті, хто ухвалює рішення, повинні звернутися до непрограмного. 
Характеристики непрограмних рішень включають слабку структуру, зумовлену браком інформації, невстановлену процедуру й відсутність цілей або завдань.
Також набули поширення й наступні підходи до класифікації управлінських рішень: за функціональним змістом, за характером завдань, що вирішуються (сферою дій), за ієрархією управління, за характером організації розробки, за характером цілей, за причинами виникнення, за вихідними методами розробки, за організаційним оформленням.
 За функціональним змістом, тобто за відношенням до загальних функцій управління, управлінські рішення поділяються на:
-	планові рішення,
-	 організаційні,
-	 технологічні,
-	 прогнозуючі.
 Другий підхід до класифікації пов`язаний з характером завдань, що вирішуються:
-	економічних,
-	 організаційних,
-	 технологічних,
-	 технічних,
-	 екологічних і інших.
 За рівнями ієрархії систем управління розрізняють управлінські рішення: 
-	на рівні великих систем;
-	 на рівні підсистем;
-	 на рівні окремих елементів системи.
 Залежно від організації розробки рішень виділяють:
-	одноособові,
-	 колегіальні,
-	 колективні.
 За характером цілей рішення, які приймаються, можуть бути:
-	поточні (оперативні),
-	 тактичні,
-	 стратегічні.
 За причинами виникнення управлінські рішення поділяються на:
-	 ситуаційні, пов`язані з характером обставин, що виникають,
-	 рішення, що виникають за приписом (розпорядженням) вищестоящих органів, 
-	програмні, пов’язані з включенням даного об’єкта управління у певну структуру програмно-цільових відносин, заходів,
-	 ініціативні, пов’язані з проявом ініціативи системи, наприклад, у сфері виробництва товарів, послуг, посередницької діяльності;
-	 епізодичні й періодичні, що випливають із періодичності відтворювальних процесів у системі.
Залежно від методів розробки управлінські рішення бувають: 
-	графічні, із використанням графоаналітичних підходів (сіткових моделей і методів, стрічкових графіків, структурних схем),
-	 математичні, які передбачають формалізацію уявлень, відносин, пропорцій, термінів, подій, ресурсів;
-	 евристичні, пов’язані з широким використанням експертних оцінок, розробки сценаріїв, ситуаційних моделей.
За організаційним оформленням управлінські рішення поділяються на:
-	жорсткі, які однозначно задають подальший шлях їх втілення;
-	 орієнтовні, які визначають напрямок розвитку системи;
-	 гнучкі, які змінюються у відповідності з умовами функціонування і розвитку системи;
-	 нормативні, які задають параметри протікання процесів в системі.
Зазвичай класифікаційні підходи використовуються комплексно, що дозволяє всесторонньо оцінити обставини, в яких приймаються управлінські рішення.
До управлінських рішень висувається ряд вимог, зокрема:
-	всестороння обґрунтованість,
-	 своєчасність,
-	 необхідна повнота змісту,
-	повноважність (владність),
-	 узгодженість з раніше прийнятими рішеннями.
Всестороння обґрунтованість рішення означає, що воно повинно охоплювати весь спектр питань, всю повноту вимог управлінської системи (на основі аналізу ресурсного забезпечення, науково-технічних можливостей, цільових функцій розвитку економічних і соціальних перспектив регіону, галузі, національної економіки). Своєчасність управлінського рішення передбачає недопущення відставання або випередження потреб і завдань соціально-економічної системи. Необхідна повнота змісту рішень означає, що рішення повинно охоплювати весь об’єкт управління, всі сфери його діяльності, всі напрямки розвитку.
 В найбільш загальній формі управлінське рішення повинно охоплювати: 
а) мету (сукупність цілей) функціонування і розвитку системи, 
б) засоби і ресурси, які використовуються для досягнення цих цілей,
 в) основні шляхи і способи досягнення цілей,
 г) строки досягнення цілей,
 д) порядок взаємодії між підрозділами і виконавцями,
 е) організацію виконання робіт на всіх етапах реалізації рішення.
Важливою вимогою, яка висувається до управлінського рішення є повноважність (владність) рішення – строге дотримання суб’єктом управління наданих йому прав і повноважень, збалансованість прав і відповідальності кожного органу, кожної ланки, кожного рівня управління. Узгодженість із раніше прийнятими рішеннями означає перш за все послідовність, несуперечливість розвитку, необхідність збереження й дотримання причинно-наслідкового зв’язку суспільного розвитку.
Врахування наведених вимог забезпечує якість управлінських рішень, під якою слід розуміти рівень його відповідності характеру вирішуваних завдань функціонування і розвитку певних соціальних систем. 
До чинників, які визначають якість і ефективність управлінських рішень відносяться:
-	об’єктивні закони суспільного розвитку, пов’язані з прийняттям і реалізацією управлінського рішення;
-	чітке формулювання цілі – для чого приймається управлінське рішення, які реальні результати можуть бути досягнуті, як виміряти і співставити поставлену ціль і досягнуті результати;
-	обсяг і цінність інформації, на основі якої приймається рішення;
-	термін розробки управлінського рішення; організаційні структури управління;
-	 форми й методи здійснення управлінської діяльності;
-	 методи і методики розробки і реалізації управлінських рішень;
-	суб’єктивність оцінки варіанту вибору рішення;
-	 стан управлінської і керованої системи ( психологічний клімат, авторитет керівника, професійно-кваліфікаційний склад);
-	 система експертних оцінок рівня якості і ефективності управлінських рішень.

28.	Процес підготовки управлінського рішення

Ефективність і якість управлінських рішень досягається тільки в тому випадку, коли дотримується технологія підготовки, прийняття і реалізації за повною послідовністю. Для цього встановлюють порядок здійснення окремих операцій, пов`язаних із збиранням, рухом, зберіганням, обробкою, аналізом інформації, забезпеченням нею структурних підрозділів і окремих виконавців, а також визначають інші дії, зумовлені потребою розв`язання певних завдань.
Складність завдань державного управління вимагає застосування системного підходу до підготовки і реалізації управлінських рішень, який передбачає:
-	розгляд керованого об`єкту як системи;
-	 віднесення проблеми, що розглядається, до компетенції окремого рівня управління, який виступає складовою частиною загальної системи управління;
-	 локалізацію ситуації в межах системи, що розглядається;
-	 типізацію процесу прийняття рішень (з окресленням в ньому загального для вирішення завдань в рамках досліджуваної системи).
В загальному процес підготовки, прийняття і реалізації управлінського рішення включає такі етапи і стадії.
Етап підготовки управлінського рішення, який об’єднує:
-	вибір цілі;
-	 збір і аналіз інформації про завдання, яке підлягає вирішенню;
-	 визначення, прогнозування розвитку ситуації й формування проблем;
-	 генерування варіантів можливих управлінських рішень;
-	 формування критеріїв і вибір ефективних варіантів управлінських рішень.
Етап прийняття й реалізації управлінського рішення, який охоплює: 
-	прийняття рішення (вибір одного, найбільш ефективного варіанта дій); 
-	доведення управлінських рішень до виконавців;
-	 складання плану реалізації управлінських рішень;
-	 організація виконання управлінських рішень;
-	 контроль за виконанням управлінського рішення.
Безумовно, такий поділ є умовним. За характером проміжного результату цей процес можна поділити на три етапи:
-	ціле виявлення, розробка й прийняття рішень,
-	 організація виконання й 
-	 контроль.
Вибір цілі – відповідальна стадія процесу розробки управлінського рішення, в основі якої лежить аналіз стану керованої системи, виявлення тенденцій її розвитку і бажаного стану в майбутньому. Намічену ціль порівнюють і погоджують із цілями розвитку інших об`єктів управління, які реалізуються різними суб`єктами управління у вертикальному і горизонтальному плані. При цьому встановлюють, наскільки дана ціль відповідає досягненню цілей вищого порядку. На цій стадії доцільно розробити “дерево цілей”, що дозволить виробити струнку схему послідовного здійснення заходів у конкретній ситуації.
Для оцінки ситуації й підготовки рішення орган управління повинен бути забезпечений повною й своєчасною інформацією. Зміст процесу управління полягає у перетворенні інформації зворотного зв`язку на інформацію управлінських рішень. 
Зворотній зв`язок дає змогу коригувати помилки і відхилення, регулювати управлінські процеси. Для прийняття рішення потрібна планова, нормативна, інструктивна, правова, статистична, наукова (ноу-хау) та інша інформація, яка повинна відповідати вимогам актуальності, достовірності, достатності, доступності і автентичності. 
Джерелами інформації для прийняття управлінських рішень можуть бути норми законодавчих та інших актів; звернення громадян в державні органи по реалізації своїх законних інтересів і суб`єктивних прав; обов`язкові вказівки вищестоящих державних органів, які підлягають виконанню нижчестоящими і забезпечують реальність державного управління; факти, відносини, виявлені в процесі контролю, які відображають стан керованих об`єктів; проблемні, конфліктні, екстремальні і інші складні ситуації, що потребують оперативного і активного втручання державних органів; опитування експертів. Крім того, створюються комісії або творчі групи для вивчення питання, проводяться анкетні опитування, інтерв`ювання тощо.
У результаті глибокого й всебічного вивчення ситуації вдається виявити проблеми, вирішення яких є передумовою розв’язання поставлених завдань. Виявлення проблеми – це усвідомлення того, що виникло відхилення від першопочаткового встановлених правил. Оцінка проблеми – це встановлення її масштабів і природи тоді, коли проблема виявлена. 
Для діагностування проблеми вивчають її характер (економічний, соціальний, комплексний), встановлюють причини виникнення, фактори, що її зумовили, можливі наслідки несвоєчасного розв`язання, її складність, межі тощо.
Про підготовку рішення можна говорити тільки в тому випадку, якщо для досягнення цілі продумані різноманітні варіанти, є різні шляхи й засоби, між якими можна зробити вибір. Альтернативи потрібно визначати з врахуванням конкретного місця (рівня управління) і часу (тривалості періоду реалізації рішення). Виявлення і вироблення повної сукупності альтернатив, які містять всі допустимі варіанти дій для досягнення поставленої цілі відноситься до найбільш складних проблем державного управління. Ефективно вибирати можна лише в тому випадку, якщо найкращий варіант міститься в списку альтернатив дії. Вироблення альтернативних варіантів рішень повинно базуватись на врахуванні досвіду вирішення подібних проблем, активізації творчого пошуку нових ідей, моделюванні варіантів управлінських рішень із різним поєднанням постановок і цілей, визначенні шляхів і розподілі ресурсів.
Для порівняння альтернатив і вибору кращої з них використовуються критерії. Критерій (оцінка) рішень – це правило порівняння і вибору альтернатив, мірило економічного й соціального ефекту. Використання об`єктивних критеріїв оцінки варіантів рішення дає змогу порівняти ці варіанти і вибрати найкращий. При підготовці рішень в державному управлінні принципово важливо висунути і застосувати по можливості несуперечливі критерії внутрішньої (із точки зору даної організації, органу) і кінцевої (народногосподарської, суспільної) доцільності тих чи інших дій керованої системи. Тому значна увага на даному етапі повинна бути приділена узгодженню державних і відомчих інтересів. В принципі ефективність внутрішнього функціонування керованого об'єкта має “працювати” на ефективність суспільної життєдіяльності. І саме ті параметри, які співпадають, повинні братись за критерії управлінських рішень.
Вибір критеріїв управлінських рішень в державному управлінні повинен здійснюватись, виходячи з того, як кінцевий результат управлінського рішення вписується в запит суспільства і задовольняє суспільний розвиток. Це вимагає при порівнянні альтернатив управлінських рішень використовувати комплекс економічних, соціальних, політичних, організаційних критеріїв. За основу повинні бути взяті критерії загальної соціальної та спеціальної соціальної ефективності державного управління.
Системний підхід до підготовки і реалізації управлінських рішень вимагає не тільки структуризації цього етапу процесу управління, типізації відповідних робіт і операцій, умов їх здійснення, але і комплексного його забезпечення стосовно змісту. Основними складовими такого комплексу є: правове, інформаційне і документальне, організаційне, технічне, психологічне, консультативне забезпечення.
Правове забезпечення передбачає всебічне використання засобів і форм юридичного впливу на суб`єкт і об`єкт управління з метою забезпечення високої якості підготовки і реалізації управлінського рішення і включає: вироблення довготривалих або одночасних локальних нормативних актів, що регулюють функціональні і правові відносини підлеглості і відповідальності в процесі вироблення і реалізації рішення; підготовку пропозиції про зміну діючих чи застарілих і фактично таких, що втратили силу нормативних актів, які стримують якісне вирішення проблеми; укладання необхідних угод з різними організаціями, які залучаються до розробки і реалізації рішень; документальне оформлення результатів реалізації рішень.
Інформаційне і документальне забезпечення охоплює комплекс робіт стосовно змісту й умов здійснення заключного етапу процесу управління.
Організаційне забезпечення охоплює сукупність організаційно-нормативних актів, технологічних норм, стандартів управління, організаційно-розпорядчого, техніко-економічного, соціально-психологічного аспектів, типових проектів організації процесу управління та інші розробки і матеріали, що сприяють чіткому і якісному впровадженню конкретної технології і організації заключного етапу процесу управління. Їх практичне застосування сприяє підвищенню ефективності використання трудових, матеріальних, фінансових ресурсів в процесі управління.
Технічне забезпечення охоплює весь комплекс завдань оснащення необхідними технічними засобами процесу управління, в тому числі даного його етапу.
Метою психологічного забезпечення є створення такого ділового клімату, психологічної атмосфери, які б стимулювали всіх учасників процесу вироблення й реалізації рішення до творчої, активної і цілеспрямованої діяльності.
Консультативне забезпечення покликане організувати надання допомоги керівнику, колегіальному органу управління у сприйнятті поставленої на розв`язання проблеми і у визначенні ефективних шляхів її вирішення, виборі оптимальних рішень. Різноманітність, масштабність, складність проблеми державного управління, швидке нагромадження інформації, виникнення управлінських і організаційних нововведень не завжди дозволяє спеціалістам, які беруть участь в підготовці управлінських рішень, з достатньою повнотою оцінювати зміни, що стосуються проблеми, яка вирішується. Тому до розробки управлінських рішень доцільно залучати консультантів з управління.
	
29.	Технологія процедури прийняття рішень
у державному управлінні

Процедура прийняття рішень передбачає висунення на перший план раніше обговорених властивостей управлінського рішення. На стадії прийняття рішення дається оцінка альтернативних варіантів і відбирається альтернатива з найбільш сприятливими загальними наслідками.
Організаційна процедура прийняття і виконання найважливіших повторюваних рішень вимагає вирішення таких питань: 
1)	на якому рівні і хто приймає рішення (одноосібно чи колегіально)?
2)	 хто готує інформацію, проект рішення чи його обгрунтування? 
3)	із ким погоджується рішення? 
4)	 яка періодичність і форма контролю за ходом виконання рішення?
5)	 хто контролює й відповідає за правильність виконання рішення? 
6)	 хто наділяється правом вносити зміни у зміст рішення й строки його виконання? 
7)	 яка форма звітності про виконання рішень? 
8)	 хто дає висновок про виконання рішень і ступінь досягнення поставленої цілі?
Технологія прийняття управлінських рішень базується на використанні системи методів, які можна класифікувати в три групи :
-	неформальні(евристичні),
-	 колективні,
-	 кількісні.
Неформальні (евристичні) методи прийняття рішень базуються на аналітичних здібностях осіб, які приймають управлінські рішення. Ці методи спираються на інтуїцію, порівняння альтернатив з урахування нагромадженого досвіду, вони оперативні, але не гарантують вибору безпомилкових рішень.
Колективні методи прийняття рішень передбачають визначення учасників даної процедури й відбір форм групової роботи: засідання, наради тощо. Ефективними є такі методи колективної підготовки управлінських рішень, як метод ”мозкового штурму” (спільне генерування ідей і наступне прийняття рішень) та метод Дельфі (багатоетапна процедура анкетування). В основі кількісних методів прийняття рішень лежить вибір оптимального, шляхом обробки(за допомогою ПЕОМ і ЕММ) великих масивів інформації.
Процедура прийняття управлінських рішень у державному управлінні часто пов’язується з таким явищем як лобізм. Лобізм-діяльність соціальних груп, які відстоюють свої інтереси, тиск груп на органи законодавчої й виконавчої влади. Спектр форм і методів цивілізованої лобістської діяльності включає: збір інформації, її подання законодавцям; виступи на слуханнях у комітетах, фінансування виборчих компаній тощо.
Процедура прийняття управлінського рішення завершується діями з його реалізації, до яких відносяться:
-	доведення управлінських рішень до виконавців,
-	 визначення календарних строків (кінцевих і проміжних) виконання, 
-	призначення відповідальних виконавців,
-	 конкретизація завдань і відповідальності,
-	 забезпечення ресурсами,
-	 координація дій виконавців,
-	 коригування раніше прийнятого рішення,
-	 мотивація діяльності,
-	 облік і контроль виконання. 
В досягненні ефективності рішень особливу роль відіграють методи доведення прийнятих рішень до виконавців. Доведення рішень до виконавців починається зазвичай з розподілу альтернативи на окремі завдання й підбору виконавців. Вважається, що вміння передати завдання виконавцям є основним джерелом ефективності прийнятого рішення. У зв`язку з цим розрізняють чотири основні причини невиконання рішень:
1)	рішення було недостатньо чітко сформульоване; 
2)	рішення було зрозуміле і чітко сформульоване, але виконавець його погано уяснив;
3)	рішення було чітко сформульоване і виконавець його добре зрозумів, але у нього не було необхідних умов і засобів для його виконання;
4)	рішення було грамотно сформульоване, виконавець його уяснив і мав усі необхідні засоби для його виконання, але у нього не було внутрішньої погодженості з варіантом запропонованого рішення. Виконавець у даному випадку може мати свій, більш ефективний, на його думку, варіант вирішення даної проблеми.
Головний зміст всієї роботи по доведенню завдань до виконавців полягає в тому, щоб побудувати у свідомості певний образ (технологію) майбутньої роботи по виконанню управлінського рішення. Важливою вимогою на даній стадії є оперативність передачі інформації у точній відповідності з адресністю й змістом.
Передумовами успішної організації виконання є узгодженість розподілу завдань відповідно до реального потенціалу виконавців і дотримання балансу між зрозумілими обов`язками і наданими правами (ресурсами). 
Організація виконання управлінських рішень передбачає активне використання механізму стимулювання і відповідальності, який реалізується в рамках можливостей переконувати, спонукати й примушувати. 
Контроль виконання рішення є завершальною стадією управлінського циклу. Він набуває форми зворотнього зв`язку, за допомогою якого можна отримати інформацію про виконання рішення, досягнення поставлених цілей. Головне призначення контролю полягає в своєчасному виявленні можливих відхилень від заданої програми реалізації рішення, а також своєчасне прийняття заходів із їх ліквідації. В процесі контролю першопочаткові цілі можуть модифікуватись, уточнюватись й змінюватись з врахуванням отриманої додаткової інформації про виконання прийнятих рішень. Тобто, основне завдання контролю полягає в тому, щоб своєчасно виявити й спрогнозувати очікувані відхилення від заданої програми реалізації управлінських рішень.
 Дотримання вимог щодо технології прийняття й реалізації управлінського рішення є важливим фактором його ефективності.

30.	Зміст законності в державному управлінні

Модель державного управління, сформульована в конституціях, законах та інших документах, а також виражена в них нормативна модель державного і суспільного життя, що підлягає реалізації через державне управління, набувають реального значення тоді, коли вони дійсно стають орієнтиром, фактором і складовою частиною свідомості, поведінки й діяльності людей. Для надання дієвості нормативно-законодавчим актам необхідним є вироблення певного механізму забезпечення їх практичної реалізації.
 Досконалість дій державних органів управління визначається тим, наскільки вони забезпечують:
-	силу влади, не допускаючи її стати безсилою;
-	 практичну доцільність влади, не допускаючи її відриву від реальних інтересів і думки нації;
-	 законність дій влади, не допускаючи її до скільки-небудь помітних відхилень від продумано встановлених і оголошених шляхів дії.
Правове регулювання будь-якого процесу, відносин, явища, будь-яких їх взаємозв`язків утрачає сенс, якщо воно не підкріплене силою влади, авторитету, традиції, звичаю, громадської думки і т.д. Закон (в широкому розумінні) не може існувати без законності – механізму і засобів утілення його в життя. 
Реальна проблема полягає в тому, щоб навчитись, в одному напрямку, творити актуальні і перспективні закони (об`єктивізувати законотворчість), а в другому – послідовно й наполегливо втілювати закони в життя (об`єктивізувати законодавство). 
В демократичній державі закон є наслідком певного компромісу і балансу інтересів, він містить певні загальні (абстраговані й концентровані) потреби, інтереси і цілі суспільства. Цим самим практична реалізація законів є способом правового вирішення протиріч і конфліктів інтересів. В даному аспекті механізми й засоби забезпечення практичної реалізації законів є об`єктивною необхідністю підтримки суспільства в нормальному стані.
Під законністю в державному управлінні розуміють метод або режим діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування. Трактуючи як метод, законність зводять до сукупності способів, прийомів і засобів, з допомогою яких управлінська діяльність спрямовується на виконання законів, причому у встановлених законами формах і визнаними законами методами. Розгляд законності як режиму породжує ототожнення її з таким прийнятим в державі порядком, у відповідності з яким всі правові акти й організаційні дії органів управління здійснюються, виходячи із закону.
Значення законності полягає в тому, щоб виражені в правових нормах (правилах поведінки) позитивні зобов`язання були виконані, дозволи використані, заборони дотримані, закон реально виконував свою роль у житті держави, суспільства і конкретної людини. Тому під законністю доцільно розуміти систему юридичних правил, норм, засобів і гарантій з відповідними їм державними структурами, покликану забезпечувати практичну реалізацію законів і інших правових актів.
При такому розумінні законності, вона повинна відповідати наступним властивостям:
-	бути однаковою зрозумілою і здійснюваною в різних місцях, різними людьми й організаційними структурами і в різних життєвих обставинах;
-	 бути універсальною, тобто бути тільки єдиною й охоплювати всю державу, всі структури державного управління і місцевого самоврядування;
-	 однаково стосуватись всіх і бути однаково обов`язковою для кожного в державі, причому на всій її території і при реалізації будь-яких приватних і суспільних відносин, що підлягають законодавчому регулюванню;
-	 охоплювати все тобто поширюватися як на самі державні органи, органи місцевого самоврядування і державних службовців, так і на громадські структури і громадян;
-	 забезпечувати рівність у правовідносинах сторін;
-	 забезпечуватись публікацією закону; неопубліковані закони не застосовуються;
-	 бути гарантованою і стійкою, що досягається через спеціальні заходи забезпечення законності.

31.	Забезпечення законності в державному управлінні

Надати законності бажаний (людьми, суспільством) стан може тільки узгоджена система зусиль всього суспільства, кожної людини при використанні ними всього арсеналу засобів “боротьби” за право.
Важливе місце серед таких засобів належить побудові державної влади, з одного боку, її поділу за горизонталлю (законодавча, виконавча, судова) і за вертикаллю (центральних органів виконавчої влади, місцевих органів виконавчої влади), а з другого – формуванню між її підсистемами необхідних стримань і противаг, а також відносин взаємного контролю. Законність має місце тоді, коли ні одна структура влади не може перевищувати своїх повноважень і буде, у випадку таких спроб, спільними діями інших структур влади підпорядкована закону. 
Визначальна роль у забезпеченні законності в державному управлінні відводиться судовій владі. Особливий статус органів цієї влади робить її функціонування незалежним від інших підсистем державної влади і перетворює їх у справжнього стража законності. Так, в Конституції України (ст.124) говориться: “Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі”. Великі можливості для забезпечення законності в державному управління має Конституційний Суд України, який згідно ст. 147 Конституції України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.
Розгортання в правовій державі судового контролю за законністю в державному управлінні не знижує, а навпаки, підвищує роль в цьому процесі прокуратури. Саме прокуратура вирішує конфлікти й спори щодо законності. У прокурорському нагляді закладена функція контролю за законністю державного управління, яка підлягає обов`язковому виконанню.
Особливе місце в підтримці законності в державному управлінні займають органи виконавчої влади. В системі виконавчої влади використовуються різні засоби забезпечення законності в державному управлінні. Їх суть зводиться до того, що в даній системі створюються контрольні механізми, які дозволяють відслідковувати управлінські рішення й дії з точки зору їх відповідності законам і іншим нормативним правовим актам.
Мова йде перш за все про зовнішній контроль, який в системі виконавчої влади одні державні органи здійснюють стосовно інших. Оскільки виконавча влада має строгу ієрархію, в ній вищестоящі органи за своїм правовим статусом контролюють законність управлінської діяльності нижчестоящих органів. Це так званий загальний контроль, який полягає в нагляді за законністю реалізації встановленої компетенції кожним державним органом.
Крім цього, має місце спеціалізований зовнішній контроль за певними видами управлінської діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування. Такий контроль покладається на уповноважені на його ведення державні органи і їх підсистеми, наприклад, митний контроль, антимонопольний контроль, контроль за якістю продуктів і товарів народного споживання, екологічний контроль і т.п.
Суттєвим для забезпечення законності в державному управлінні є внутрішній контроль, який здійснюється в державних органах і органах місцевого самоврядування їх керівниками, а також виділеними з цією метою посадовими особами або підрозділами (посади юрисконсульта, групи, сектори контролю). Внутрішній контроль є недостатньо надійним, так як покладається на тих, хто сам приймає управлінські рішення або бере участь у їх підготовці. Проте розвиток правової культури державних службовців, зміцнення в цілому стану законності в державному управлінні здатне позитивно впливати і на внутрішній контроль.
Все більшу роль у забезпеченні законності в державному управлінні саме демократичної держави повинно відігравати саме суспільство. Громадські об`єднання і інші структури громадян, засоби масової інформації, профспілкові організації, трудові колективи, соціальні прошарки і професійні групи мають навчатись захищати свої законні інтереси, конституційно гарантовані права та свободи й активно виступати проти порушень норм, вимог законності в рішеннях і діях державних органів, органів місцевого самоврядування, їх керівників і інших посадових осіб.
Законність у державному управлінні формується в певних умовах. З одного боку, - це логічне моделювання бажаних суспільних відносин і закріплення його в законодавчій нормі (правилі поведінки), а з другого – це реальний (фактичний) стан суспільних відносин, який є результатом практичного здійснення юридичних норм. Останнє позначається поняттям “правопорядок” і розглядається як система стабільних правових зв`язків і відносин, що існують в державі, суспільстві, між людьми, забезпечують їх потреби, інтереси і цілі і сприяють гармонізації й раціоналізації суспільного розвитку. Правопорядок виступає кінцевим пунктом реалізації права. 
Закони є набором загальних норм (правил) поведінки, орієнтованих на застосування невизначеним числом людей у невідомих наперед обставинах. В цьому розумінні законність інтерпретують як механізм “законного” пристосування законів до конкретних відносин конкретних осіб у конкретних умовах. 
Закони створюють і забезпечують органи державної влади з метою задоволення юридичних потреб і інтересів суспільства в цілому. Оскільки суспільство складається з вільних особистостей, які мають свої потреби, інтереси, і не тільки юридичні, при реалізації законів доводиться робити вибір між суспільно-доцільним і особистісно-бажаним. 
Без належної законності й правопорядку демократична, правова державність не може розвинутись. Якщо управлінська система не впорядкована, не введена в рамки законності і правопорядку, допускає високу питому вагу свавілля, корисливості, егоїзму і суб`єктивістських поглядів, то важко сподіватись, що вона може зробити щось корисне для керованої системи, позитивно вплинути на свідомість, поведінку й діяльність людей, суспільства в цілому.
Законність і правопорядок в державному управлінні згуртовують персонал державного апарату, створюють між його членами належні формальні й неформальні відносини, посилюють координацію різних рівнів і видів управлінської діяльності, в цілому посилюють раціональність державного управління. 

32.	Дисципліна  в забезпеченні законності

Важливим засобом забезпечення законності, раціональності й правопорядку в державному управлінні, а через нього – і в суспільстві, є дисципліна. Дисципліна є формою суспільного зв`язку, яка свідчить про визнання й дотримання людиною узгоджених правил, норм, процедур поведінки, спілкування, ведення певних справ. В інституціональному аспекті дисципліна в державному управлінні характеризується як сукупність норм, правил, процедур, вимог, які вироблені й затверджені в управлінській системі і підлягають виконанню кожним, хто в ній діє або з нею стикається.
Дисципліна в державному управлінні розглядається як фактична поведінка персоналу органів державного управління, яка відображається в управлінських рішеннях і діях, а також в управлінському (службовому) спілкуванні. Вона формує такі основні показники державного управління як: системність; раціональність; ефективність. 
Характерною ознакою дисципліни є виконавський зміст, який виражається в тому, що службовці державного органу підпорядковуються певному керівнику, виконують управлінські рішення, відповідально відносяться до своїх посадових функцій і повноважень. Виконання залежить як від самої особи, її установки, совісті, так і від наступних “зовнішніх” умов: характеру регламентування, якості нормування і інструктування управлінської діяльності, повноти управлінської інформації, технічного обладнання і обслуговування службових місць, оптимальності організаційної структури, рівня загальної і професійної підготовки кадрів, продуманості морального й матеріального стимулювання державної служби, морально-психологічного мікроклімату в управлінських колективах.
За критерієм спрямованості й змісту дисципліну в державному управлінні поділяють на: планову, договірну, фінансову, службову, штатну, обліково-статистичну, навчальну і т.д.
Державне управління, в якому б формаційному суспільстві воно не здійснювалось, не може бути поза планомірністю і плановою дисципліною, яка його підтримує. Це означає, що необхідне дотримання встановленого порядку складання і доведення до виконавців планів і окремих планових завдань, ресурсного забезпечення, стійкості і виконання планових завдань, показників і нормативів, узгодження строків і порядку діяльності між різними управлінськими компонентами й об`єктами управління. 
Договірна дисципліна полягає в дотриманні договірних зобов’язань між державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємницькими структурами, громадськими об`єднаннями. 
Фінансова дисципліна пов`язана з бюджетним процесом, грошовим обігом, банківською діяльністю, податками, кредитами, інвестиціями, оплатою праці, пенсійним забезпеченням, митними зборами та іншими явищами соціально-економічного життя держави і суспільства. Вона відіграє відправне значення в державному управлінні, так як завдяки її існуванню і практичній дії створюються матеріальні елементи відповідних управлінських впливів. 
Службова дисципліна – це добросовісне і відповідальне виконання обов`язків і прав із державної служби, функцій і повноважень по займаній державній посаді. В складному, багатоланковому, ієрархічно організованому апараті державного управління тільки поведінка згідно юридично встановленим і морально підтриманим у змозі забезпечити раціональність і ефективність його функціонування.
Штатна дисципліна, яка стосується в основному керівників державних органів і органів місцевого самоврядування, полягає в дотриманні певних типових моделей організації відповідних органів. У принципі, керівник володіє певною свободою в побудові структури свого апарату, але є апробовані рекомендації, поради, пропозиції, досвід? ігнорувати які не доцільно.
Обліково-статистична дисципліна обумовлює використання для характеристики тих чи інших явищ уніфікованих показників, коректне і типове ведення багаточисельних документів. Якість статистики залежить, перш за все, від первинних, вихідних показників і документів. І якщо між ними нема узгодженості і співпадання, то не можна зробити узагальнення, а відповідно, статистика перестає володіти інформаційним характером.
Оскільки в державному апараті мають місце відносини трудового найму, діють правила внутрішнього трудового розпорядку, то в ньому зберігає свою роль трудова дисципліна, яка означає поведінку у відповідності з умовами трудової угоди і трудового законодавства. Навчальна дисципліна передбачає дотримання організаційних і методичних правил при навчанні персоналу державного управління.

33.	Відповідальність в забезпеченні законності.

Законність і дисципліна в державному управлінні значною мірою визначаються відповідальністю, яка є відносинами, що забезпечують інтереси й свободу взаємопов`язаних сторін і гарантуються суспільством і державою. Вона формується на основі послідовної взаємодії трьох складових:
 а) усвідомлення обов`язку; 
б) оцінки поведінки;
 в) накладання санкцій. 
Для забезпечення належної повноцінності відносин відповідальності, необхідне створення і розумне використання ряду умов:
 по-перше, постійне і активне вдосконалення організації і функціонування системи державного управління;
 по-друге, покращення нормативного регулювання різноманітних управлінських взаємозв`язків;
 по-третє, використання у відповідних відносинах таких громадських інститутів впливу на свідомість, поведінку і діяльність людей, як моральні норми, традиції й звичаї, громадська думка, засоби масової інформації. 
З теоретичної й нормативної точок зору найбільш дієвою є юридична відповідальність, тобто відповідальність за порушення конкретних норм законів, яка застосовується в певних процесуальних формах уповноваженими органами державної влади і місцевого самоврядування. Юридична відповідальність безпосередньо пов`язана з неправомірними рішеннями, вчинками і діями людей, а в суб`єкті державного управління – із правопорушеннями з боку посадових осіб і інших державних службовців. Правопорушення – це відхилення від норми (правил) поведінки, встановленої у законі або іншому нормативно-правовому акті. 
Розрізняють кілька видів юридичної відповідальності:
-	кримінальну;
-	 адміністративну;
-	 цивільно-правову;
-	 дисциплінарну;
-	 матеріальну тощо.

34.	Поняття  контролю в державному управлінні

Важливою ланкою системи державного управління є контроль. Процеси децентралізації державного управління паралельно мають супроводжуватись удосконаленням централізованого контролю. Передача відповідальності за прийняття рішень зверху до низу, делегування все більше повноважень нижчим органам управління об`єктивно вимагають посилення контролю в державному управлінні. Без цього державній системі загрожують негативні наслідки: від диктатури до розпаду держави.
Контроль в державному управлінні – це одна з найважливіших функцій державної влади та управління, яка дозволяє:
-	порівняти фактичний стан у тій чи іншій галузі з вимогами, які поставлені перед нею;
-	 виявити недоліки та помилки в роботі і попередити їх;
-	 оцінити відповідність здійснення інших функцій управління завданням, що поставлені перед ним. 
Контроль стає можливим завдяки наявності суб’єкта, об’єкта управління та взаємозв’язку між ними. Відповідно, контроль як тип відносин є ставленням суб’єкта до власної діяльності або до діяльності інших суб’єктів із точки зору дотримання певних норм. За допомогою контролю суб’єкт управління отримує інформацію для коригування управлінської діяльності. Діяльність, об’єднаних у певну структуру суб’єктів контролю, спрямована на досягнення управлінських цілей і заснована на використанні принципів, типів, методів і технологій контролю, визначається як процес контролю. 
Суб’єктами контролю в державному управлінні виступають:
-	державні,
-	 відомчі органи,
-	 громадські організації,
-	 колективні та колегіальні органи управління,
-	 апарат державних організацій.
 Об’єктами контролю є:
-	цілі,
-	 стратегії,
-	 процеси,
-	 функції й завдання,
-	 параметри діяльності,
-	 управлінські рішення,
-	 організаційні формування,
-	 їх структурні підрозділи та окремі виконавці.
 Взаємопов’язана сукупність контролюючого суб’єкта, контрольних дій та контрольованого об’єкта є системою контролю.

35.	Види контролю в державному управлінні

З точки зору організаційного взаємозв’язку контролюючого суб’єкту і контрольованого об'єкта розрізняють такі види контролю, як:
-	внутрішній (внутрівідомчий) і
-	 зовнішній (надвідомчий). 
Внутрішній контроль здійснюється за діяльністю органів, які перебувають в адміністративній підпорядкованості (у більшості випадків як інспектування). Зовнішній контроль здійснюється органами, наділеними контрольними повноваженнями щодо організаційно не підпорядкованих об’єктів і в основному стосуються однієї зі сторін їх діяльності. 
В державному управлінні розрізняють такі види контролю як
-	управлінський і
-	 бюджетний.
 Управлінський контроль – це процес спостереження й регулювання діяльності державних органів і організацій з метою полегшення виконання організаційних завдань. Бюджетний контроль здійснюється у формі різного роду перевірок із метою виявлення відповідності здійснюваних видатків попередньо затверджуваним кошторисам. 
Управлінський контроль має такі корінні відмінності від бюджетного контролю:
-	бюджетний контроль поширюється виключно на економічні дані, тоді як управлінський контроль включає величини, які не можна безпосередньо вартісна оцінити (наприклад, програму навчання);
-	 управлінський контроль спирається на цілі, а не на економічні прогнози, розраховані на основі екстраполяції;
-	 управлінський контроль передбачає участь всієї організації і може здійснюватись тільки в комплексному порядку.
За етапами проведення контролю щодо часового його здійснення в процесі державного управління розрізняють:
-	попередній або превентивний,
-	 поточний або оперативний та
-	 підсумковий контроль. 
Мета попереднього контролю полягає в попередженні та профілактиці можливих порушень. Його основні важелі закладені в процесі реалізації таких функцій управління, як планування, організація взаємодії. Він починається до початку роботи і його зміст полягає у визначенні правил, процедур, ліній поведінки, тобто це контроль на вході. Цей вид контролю використовують щодо ресурсів. Він повинен забезпечувати ефективний добір людських, матеріальних і фінансових ресурсів, необхідних для нормального функціонування організації в процесі досягнення поставлених цілей.
Поточний контроль відбувається безпосередньо в процесі роботи й передбачає регулювання поведінки підлеглих, обговорення проблем, що виникають, виявлення відхилень від планів, інструкцій тощо. Його мета полягає у з’ясуванні стану законності й дисципліни, в оцінюванні дій об’єктів контролю. Поточний контроль здійснюють через систему зворотного зв’язку, який: має характер управлінської необхідності, мету; коригує відхилення, які виникають у процесі управління з метою забезпечення досягнення цілей. Тобто зворотний зв’язок полягає в отриманні інформації і є поштовхом до наступних дій. Поточний дає більший ефект, ніж підсумковий контроль, і дозволяє проводити систематичну оцінку стану справ, їх регулювання за допомогою цілеспрямованих заходів, які розробляються безпосередньо після виявлення відхилень від нормального стану.
Мета ж підсумкового контролю полягає у порівнянні одержаних результатів із запланованими та перевірці виконання рішень, що були винесені контролюючими органами. Він є найбільш поширеним видом контролю, хоча і здійснюється з великим інтервалом між подією, що відбулась і її наслідками, а може завдяки цьому. У цьому випадку доводиться констатувати ситуацію, що фактично вже склалась після виконання рішення, тобто з певним запізненням. Він необхідний для врахування майбутніх ситуацій, із якими буде мати справу організація.
Для забезпечення ефективності контролю він повинен відповідати наступним вимогам:
-	об’єктивності;
-	 плановості;
-	 систематичності;
-	 комплексного підходу до оцінки стану справ;
-	 гласності;
-	 дієвості;
-	 особистої відповідальності керівника за стан і організацію контролю. 

36.	Контроль, інституціолізований за гілками державної влади

Система контролю над державним апаратом і органами місцевого самоврядування включає:
-	президентський контроль,
-	 державний контроль, який інституціолізований за гілками державної влади, і 
-	громадський контроль.
 Контроль, інституціолізований за гілками державної влади представлений:
-	парламентським,
-	 судовим (у т.ч. конституційним) контролем та
-	 контролем органів виконавчої влади. 
Здійснення парламентського контролю забезпечує Верховна Рада України. Цілями парламентського контролю є вирішення різноманітних проблем у різних сферах суспільного життя. Об`єктом парламентського контролю виступає діяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій різних форм власності.
Конституція України закріпила такий класичний інструмент парламентського контролю, яким є депутатський запит. Народний депутат України, за ст. 86, має право на сесії Верховної Ради звернутися із запитом до органів Верховної Ради, Кабінету Міністрів, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їхнього підпорядкування та форм власності. Депутатському запитові кореспондує обов`язок відповідних керівників повідомляти народному депутатові результати розгляду його запитів.
У складі парламенту – Уповноважений Верховної Ради з прав людини. Він здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини й громадянина України. Уповноваженого з прав людини призначає на посаду та звільняє з посади Верховна Рада.
Важливим органом парламентського контролю є Рахункова палата, яка здійснює контроль за використанням коштів Державного бюджету України від імені Верховної Ради.
Згідно з Конституцією до відання Верховної Ради належить здійснення контролю за виконанням державного бюджету та контролю за діяльністю Кабінету Міністрів.
Конституційний контроль здійснює Конституційний Суд України – єдиний орган конституційної юрисдикції в Україні, завданням якого є гарантування верховенства Конституції України як основного Закону держави на всій території України. Конституційний Суд України забезпечує контроль за:
-	конституційністю законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим;
-	 відповідністю Конституції України чинних міжнародних договорів України або тих міжнародних договорів, що вносяться до Верховної Ради України для надання згоди на їх обов`язковість; 
-	додержанням конституційної процедури розслідування й розгляду справи про усунення Президента України з поста в порядку імпічменту в межах, визначених ст. 111 та 151 Конституції України;
-	 відповідністю законопроектів про внесення змін до Конституції України відповідним статтям Конституції;
-	 додержанням Верховною Радою Автономної Республіки Крим Конституції й законів України у разі розгляду Верховною Радою України питання про дострокове припинення повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Судовий контроль в Україні здійснює система судів загальної і спеціальної юрисдикції. Метою судового контролю є забезпечення захисту передбачених Конституцією прав та свобод людини і громадянина, а об`єктом судового контролю є всі правовідносини, що виникають у нашій державі. Загальні суди забезпечують контроль за дотриманням прав і свобод громадян шляхом розгляду цивільних, кримінальних, адміністративних та інших справ. Їх система будується за принципами територіальності і спеціалізації. Принцип територіальності означає, що до системи цих судів входять районні (міські), міжрайонні (окружні), обласні та прирівняні до них суди і Верховний Суд України. Принцип спеціалізації передбачає спеціалізацію суддів вказаних судів, запровадження відповідних організаційних структур – галузевих судів для розгляду окремих категорій справ, зокрема, кримінальних, цивільних, сімейних.
До судів спеціальної юрисдикції відносять адміністративні суди, метою діяльності яких є розгляд спорів між громадянами та органами державного управління. Утворення таких судів випливає зі ст.125 Конституції України. Господарські (арбітражні) і військові суди також належать до судів спеціальної юрисдикції. Арбітражні суди забезпечують захист прав і законних інтересів учасників господарських відносин (незалежно від форми власності, яку вони представляють). Систему цих судів складають обласні арбітражні суди та Вищий арбітражний суд України.
Контроль у сфері державного управління тією чи іншою мірою здійснюють усі органи виконавчої влади. Проте зміст контрольної діяльності, обсяг, форми та методи й власне призначення мають у різних суб`єктів значні відмінності. Для одних органів контроль є основною діяльністю, для інших – елементом при виконанні основної функції. Тому контроль у сфері управління здійснюється як спеціальними органами контролю, так і органами загальної компетенції. Цілями контролю в системі виконавчої влади є забезпечення законності функціонування органів державного управління і місцевого самоврядування, бюджетних установ і організацій, суб`єктів господарювання всіх форм власності в різних галузях, сферах і видах діяльності. Об`єктами контролю органів виконавчої влади є матеріальні, трудові, фінансові ресурси, господарська діяльність, творча діяльність, управлінські рішення.

37.	Система органів контролю.

В Україні створюється складна система органів контролю, які мають різну організаційну форму та правове положення в системі органів виконавчої влади. В її складі міністерства, які в основному здійснюють внутрівідомчий контроль за діяльністю підпорядкованих підрозділів, або контроль у сфері реалізацій, закріплених за ними функцій. Центральне місце у здійсненні позавідомчого контролю належить державним комітетам та центральним органам виконавчої влади зі спеціальним статусом. Для них характерний контроль з окремих функцій і щодо непідпорядкованих в адміністративному порядку державних органів і організацій. Вони мають право приймати у межах своєї компетенції обов`язкові для міністерств, відомств, підприємств і організацій акти, давати обов`язкові для виконання вказівки.
До цієї групи суб`єктів контролю слід віднести Антимонопольний комітет України. Це державний орган, який зобов`язаний забезпечувати згідно зі своєю компетенцією контроль за дотриманням антимонопольного законодавства, захист інтересів підприємств і споживачів від його порушення, сприяння розвитку добросовісної конкуренції в усіх сферах економіки. До системи антимонопольних органів окрім Антимонопольного комітету входять територіальні відділення.
До органів із функціями міжгалузевого контролю належать Державний комітет стандартизації, метрології та сертифікації України, органи статистики, органи з питань безпечної життєдіяльності населення, органи контролю за цінами. 
Державний комітет стандартизації, метрології та сертифікації України здійснює державний нагляд за дотриманням стандартів, норм і правил, станом засобів вимірювання, а також за іншими вимогами, що пов`язані з якістю продукції. Мета діяльності даного державного органу полягає у захисті інтересів держави і права споживачів з питань якості продукції (послуг, робіт), передусім тих, що гарантують безпечність продукції для життя і здоров`я людей, охорони навколишнього середовища.
Органи державної статистики здійснюють контроль за станом первинного обліку і статистичної звітності, перевіряють достовірність статистичних даних у підзвітних одиницях.
Органи з питань безпечної життєдіяльності населення здійснюють державний нагляд за охороною праці діють самостійно згідно з положеннями, затвердженими Кабінетом Міністрів. Їх посадові особи мають широкі повноваження. Вони можуть безперешкодно відвідувати підконтрольні підприємства для перевірки дотримання законодавства про охорону праці, отримувати від власника необхідні пояснення, матеріали та інформацію з охорони праці. Надіслані для керівників усіх рівнів органів державної виконавчої влади розпорядження про усунення порушень і недоліків в галузі охорони праці обов`язкові для виконання. 
Важливе місце в контрольній діяльності органів виконавчої влади посідає фінансовий контроль, який поширюється на всі галузі державного управління. Кабінет Міністрів України та Міністерство фінансів здійснюють загальний контроль за фінансово-кредитними відносинами. Спеціальну функцію контролю виконують контрольно-ревізійна служба, податкова та митна служби. Складовою частиною фінансового контролю є контроль, що його здійснюють органи Національного банку України. В основу фінансового контролю покладено дотримання принципів своєчасних надходжень у державний бюджет, цільове використання й повернення у встановлені терміни кредитів, раціональне витрачання коштів і матеріальних цінностей та їх зберігання. Органи, які здійснюють державний контроль у сфері фінансової діяльності, мають спільну мету, але в законодавчих актах кожному з них визначені завдання, що стоять перед ними для досягнення цієї мети. 
Головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є державний контроль за витрачанням коштів і матеріальних цінностей, їх збереженням, станом і достовірністю бухгалтерського обліку й звітності у міністерствах, державних комітетах, державних фондах, бюджетних установах, а також на підприємствах і організаціях, які отримують кошти з бюджетів усіх рівнів та державних валютних фондів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених помилок і порушень та запобігання їх у подальшому. Структурно служба складається з Головного контрольно-ревізійного управління, контрольно-ревізійних управлінь в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, контрольно-ревізійних підрозділів (відділів, груп) у районах, містах і районах у містах, які є фінансовими органами і діють при Міністерстві фінансів України. Діяльність даної служби визначена Законом України “Про державну контрольно-ревізійну службу України”.
Свою діяльність структурні підрозділи контрольно-ревізійної служби здійснюють шляхом перевірок та ревізій грошових та бухгалтерських документів, звітів, кошторису та інших документів, які підтверджують надходження й витрачання коштів і матеріальних цінностей, проводять перевірки фактичної наявності цінностей. Вони мають право безпосереднього обстеження та з`ясування питань на підприємствах, установах та організаціях, де проводиться перевірка чи ревізія.
Контроль за справлянням податків, зборів та інших обов`язкових платежів здійснює податкова служба. Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про державну податкову службу в Україні” від 5 лютого 1998 р. закріплено три рівні державної податкової служби. До них віднесено: Державну податкову адміністрацію України; державні податкові адміністрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі; державні податкові інспекції в районах, у містах, а також міжрайонні об`єднанні податкові інспекції. Головним завданням Державної податкової адміністрації є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою й своєчасністю сплати до бюджетів податків, зборів, інших обов`язкових платежів. Державна податкова адміністрація веде велику роз`яснювальну роботу через засоби масової інформації, що є попереджувальною стадією контролю. Проведення контролю у попереджувальній формі дає змогу уникнути порушень податкового законодавства тими суб`єктами, для яких це порушення є не умисним, а результатом недостатнього знання законів. Попереджувальний характер носить контроль за своєчасним поданням платниками відповідних документів, платежів у бюджет, а також перевірка документації щодо правильності визначення прибутку, доходу, інших об`єктів оподаткування й обчислення податків.
Контрольна функція Національного банку полягає у здійсненні контролю за додержанням банками банківського законодавства, економічних нормативів та власних нормативних актів. Важливу функцію контролю виконує Національний банк щодо ліквідності комерційних, страхових та інвестиційних компаній з метою запобігання їх банкрутству. Національному банку України відведена роль головного органу валютного контролю. Він здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, що не віднесені до компетенції інших державних органів, а також забезпечує виконання уповноваженими банками всіх процесів щодо здійснення валютного контролю. В свою чергу уповноважені банки здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами й нерезидентами через ці банки.
	Поряд із банками функцію валютного контролю виконують органи податкової адміністрації, Державний комітет зв`язку та інформатизації України та Державна митна служба України.
Державна податкова адміністрація України здійснює фінансовий контроль за валютними операціями, які проводяться резидентами й нерезидентами на території нашої держави. На Державний комітет зв`язку та інформатизації України покладений контроль за додержанням правил поштових переказів та пересилання валютних цінностей через митний кордон України, а Державна митна служба здійснює контроль за додержанням правил переміщення валютних цінностей через митний кордон України.
Серед органів фінансового контролю певне місце належить Державній митній службі України. До неї входять Державна митна служба України, територіальні митні управління, митниці та інші митні установи. Органи митної служби здійснюють контроль за ввезенням та вивезенням за межі України товарів та інших предметів. Проте такий контроль має свої складнощі, характерні для інших видів контролю, та ознаки, притаманні лише йому: це протяжність кордонів, кадрове й технічне забезпечення; багато проблем, пов`язаних із недосконалістю законодавства, потребою регулювати велику кількість питань.

38.	Громадський контроль

Одним із видів контролю за діяльністю органів державного управління і місцевого самоврядування є громадський контроль. 
Громадський контроль – один із видів соціального контролю, який здійснюється об`єднаннями громадян та самими громадянами. Він є важливою формою реалізації демократії й способом залучення населення до управління суспільством та державою.
Згідно ст. 38 Конституції України “Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати й бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування”. Така конституційна норма передбачає як у теоретичному, так і у практичному контексті громадський контроль за органами державного управління і місцевого самоврядування.
Суб’єктами громадського контролю є громадське об’єднання і політичні партії, професійні спілки, молодіжні та інші громадські організації, органи самоорганізації населення, трудові колективи, збори громадян за місцем проживання, а також окремі громадяни.
Громадський контроль як засіб забезпечення законності в діяльності органів державного управління і місцевого самоврядування суттєво відрізняється від інших видів контролю. Ця відмінність полягає насамперед у тому, що всі суб’єкти громадського контролю виступають від імені громадськості, а не держави. Їх контрольні повноваження, зазвичай, не мають юридично владного змісту, а рішення за результатами перевірок мають, як правило, рекомендаційний характер. 
Характерною рисою громадського контролю є попередження порушень у сфері державного управління за допомогою засобів суспільного впливу.
Об`єктом громадського контролю є діяльність державних органів, підприємств, установ і організацій, а також поведінка окремих громадян.
Своє право контролю над державними інституціями громадяни реалізують через різноманітні громадські об’єднання, що створюються на основі Закону України “Про об’єднання громадян”. Об`єднанням громадян є добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод. Незалежно від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд, спілка тощо) відповідно до Закону України “Про об`єднання громадян” визнається політичною партією або громадською організацією.
Для здійснення цілей і завдань, визначених у статутних документах, зареєстровані об`єднання громадян користуються правом: виступати учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права; представляти і захищати свої законні інтереси та інтереси своїх членів у державних та громадських органах; брати участь у політичній діяльності, проводити масові заходи (збори, мітинги, демонстрації і тощо); одержувати від органів державної влади й управління та органів місцевого самоврядування інформацію, необхідну для реалізації своїх цілей і завдань; вносити пропозиції до органів влади і управління; розповсюджувати інформацію і пропагувати свої ідеї та цілі; засновувати засоби масової інформації. У порядку, передбаченому законодавством, політичні партії також мають право: брати участь у вироблені державної політики; брати участь у формуванні органів влади, представництва в їх складі; доступу під час виборчої кампанії до державних засобів масової інформації. Використовуючи дані права, об`єднання громадян здійснюють контроль за діяльністю органів державного управління і місцевого самоврядування і використовують для цього такі форми як вибори, референдуми, загальнонародні обговорення тощо.
Профспілки, як впливова громадська організація, здійснюють громадський контроль через свої комітети, різноманітні контрольні комісії, збори первинних організацій за виконанням колективних договорів, дотриманням санітарних умов і техніки безпеки на виробництві, вимог трудового законодавства, законодавчих та нормативних актів питань соціального захисту. 
Основним методом громадського контролю є перевірка виконання вимог чинного законодавства та прийнятих рішень на підконтрольних об`єктах. Вона може здійснюватись як самостійно так і разом з органами державного контролю. За результатами перевірок на підставі складених при цьому протоколів та актів громадські організації інформують відповідні державні органи про виявленні порушення, вносять пропозиції щодо притягнення правопорушників до відповідальності тощо.

39.	Загальна соціальна ефективність державного управління

Одна з центральних проблем людської діяльності – проблема ефективності. Вона стосується усіх сфер, видів, форм, методів організації життєзабезпечення людини. Найбільшою мірою це відноситься до управління як діяльності, що здійснюється людьми, стосовно людей та виключно в інтересах людей. Від ступеня ефективності цієї діяльності безпосередньо залежить якість життя людини. В кінці йдеться про ефективність суспільної системи.
Суспільству, самій державі необхідні повні і достовірні знання того, яку користь приносять затрати на управління, в чому полягає об`єктивізація управління, глибина й дієвість його впливу на керовані процеси.
Виходячи з найбільш поширеного трактування поняття ефективності, ефективність управління – це результат, співставлений із затратами на його досягнення (вони включають не лише прямі витрати на систему управління, а й витрати на реалізацію управлінських рішень). Проте це міркування не дає змоги кількісно визначити соціальні наслідки як результат досягнення мети управління. Визначити результат управління й оцінити зумовлений ним ефект дуже складно. Тому насамперед потрібно виділити критерії, на основі яких можна було б виміряти об`єктивізацію управління (наближення суб`єктивності управління до об`єктивних тенденцій, закономірностей, форм суспільної життєдіяльності) і висловити з цього приводу достовірні й обгрунтовані судження. 
Критерії ефективності являють собою ознаки, сторони, прояви управління, аналізуючи які можна визначати рівень і якість управління, його відповідність потребам і інтересам суспільства.
Соціальна ефективність державного управління розкриває результати функціонування системи, тобто сукупності суб`єкта і керованих об`єктів державного управління, носить комплексний характер.
Беручи до уваги зазначене, розрізняють три основних поняття ефективності державного управління:
-	загальна соціальна ефективність державного управління,
-	 ефективність організації й функціонування суб’єктів державного управління,
-	 ефективність діяльності управлінських органів і посадових осіб.
Критерії загальної соціальної ефективності державного управління – це ті, які дають можливість бачити (і вимірювати) досягнутий через державне управління рівень задоволення назрілих потреб, інтересів і цілей. На їх основі можна визначити саме головне: зв`язок державного управління і суспільства та готовність першого до забезпечення динаміки й гармонійності останнього. З точки зору раціональності й ефективності державного управління важливо, щоб задоволення потреб і вирішення породжених ними проблем проходило з належною повнотою і в належний час, при оптимальному використанні суспільних ресурсів, стійким, надійним і безповоротнім чином.
Критерії загальної соціальної ефективності покликані виводити державне управління на потреби й проблеми суспільства і характеризувати управлінський рівень їх вирішення. Вони логічно включають у себе не тільки результати суспільного виробництва, але і соціальні наслідки їх споживання, не тільки економічні явища, але і соціальні, духовно-ідеологічні, психологічні, політичні, історичні, екологічні, демографічні явища, тобто весь спектр явищ, відносин і процесів, необхідних для нормальної життєдіяльності людей. 
До критеріїв загальної соціальної ефективності державного управління можна віднести:
-	рівень продуктивності праці, співвіднесений зі світовими параметрами за її відповідними видами; темпи й масштаби приросту національного багатства;
-	 рівень життя населення в порівнянні із стандартами розвинутих країн;
-	 впорядкованість, безпека й надійність суспільних відносин, їх відтворення з наростаючим позитивним результатом.
Наведені, узагальнюючі критерії загальної соціальної ефективності державного управління диференціюються за сферами суспільної життєдіяльності. 

40.	Ефективність організації й функціонування суб`єктів
державного управління

Загальна соціальна ефективність державного управління досягається зусиллям двох складових компонентів системи: держави, її органів й службовців, і суспільства, його керованих об`єктів і самоуправлінських структур. Ця ефективність носить сукупний характер і не дає чіткої уяви про вклад в неї кожного з названих компонентів.
Оцінку стану організації і функціонування самої держави як суб`єкта управління суспільними процесами виражає ефективність організації й функціонування суб’єктів державного управління. Для цього служить група критеріїв спеціальної соціальної ефективності державного управління, які розкривають і характеризують якість (рівень) всієї сукупності органів державної влади і місцевого самоврядування в єдності їх цілеполягання, організації й функціонування. Які проблеми вирішують керуючі компоненти, яким чином, які затрачають суспільні ресурси – ось питання, на які покликані дати відповідь ці критерії. Таких критеріїв можна виділити п`ять.
Перш за все, це цілеорієнтованість організації і функціонування державно-управлінської системи, її великих підсистем і інших організаційних структур, яка визначається через ступінь відповідності їх управлінських впливів цілям, які об`єктивно випливають з їх місця й ролі в суспільстві.
Цілеорієнтованість організації і функціонування керуючих систем (підсистем) визначається шляхом вивчення і оцінки їх організаційної нормативної й іншої діяльності з точки зору її відповідності цільовій спрямованості, встановленій для них. Це дозволяє виключати дублювання, паралелізм у діяльності державних органів, а також виявляти ділянки суспільної життєдіяльності, що залишилися поза необхідними управлінськими впливами. Аналіз цілеорієнтованості керуючих компонентів передбачає:
-	виявлення об`єктивно обумовлених і суспільно актуальних цілей та їх розгляд в розвитку, з врахуванням суспільних потреб і інтересів;
-	 вимір цілей за конкретними результатами, тобто за характером і повнотою їх утілення в управлінських рішеннях і діях.
Другим критерієм спеціальної соціальної ефективності є затрати часу на вирішення управлінських питань і здійснення управлінських операцій. Це час, який витрачається на внутрішню управлінську діяльність, тобто на обробку і проходження управлінської інформації від “входу” до “виходу” в державно-управлінській системі в цілому (у державному апараті), відповідних підсистемах і організаційних структурах. 
В якості третього критерію спеціальної соціальної ефективності державного управління можна назвати стиль функціонування державно-управлінської системи, її підсистем та й інших організаційних структур. В даному випадку мова йде про реальну практику управлінської поведінки конкретних посадових осіб. 
Четвертий критерій спеціальної соціальної ефективності державного управління відображає складність організації суб`єкта державного управління, його підсистем і ланок. Складність тої чи іншої організаційної структури безпосередньо впливає на її внутрішню життєдіяльність (реалізацію внутрішніх функцій) і формування управлінських дій (здійснення зовнішніх функцій). 
Важливе соціальне значення має п`ятий критерій, який відображає загальні (сукупні) – економічні, соціальні, технічні, кадрові та інші – витрати на утримання й забезпечення функціонування державно-управлінської системи, її підсистем та інших організаційних структур. При їх аналізі й оцінці слід враховувати взаємозалежність між вартістю управління і соціальними результатами діяльності керованих об`єктів. 
Взяті у взаємозв`язку критерії “цілі – час – стиль – складність - затрати” і розглянуті під кутом зору змісту і сили зумовлених ними управлінських дій, здатні достатньо мітко характеризувати організацію й функціонування держави як суб`єкта управління суспільними процесами. 

41.	Ефективність діяльності управлінських органів і посадових осіб

В оцінці ефективності державного управління важлива роль належить критеріям конкретної соціальної ефективності діяльності кожного управлінського органу (органу державної влади і місцевого самоврядування) і посадової особи, кожного одиничного управлінського рішення, дії, впливу. Ці критерії необхідні тому, що загальна і соціальна ефективність державного управління є наслідком конкретної соціальної ефективності окремих управлінських зусиль. 
Кожен орган державного управління володіє своєю компетенцією, яка характеризує цілі, зміст, можливості і межі його діяльності, а в ньому – кожна державна посада – своїми кваліфікаційними ознаками, що відображають її роль і участь у реалізації компетенції відповідного органу. Це нормативна модель управлінської діяльності, яку можна розглядати в якості засобу впорядкування, раціоналізації й забезпечення ефективності управління. Тому ступінь відповідності напрямків, змісту і результатів управлінської діяльності органів і посадових осіб тим її параметрам, які відображені в правовому статусі органу й окремої посади, є вихідним критерієм конкретної соціальної ефективності. 
Другий критерій конкретної соціальної ефективності виражається в законності рішень і дій органів державної влади і місцевого самоврядування, а також їх посадових осіб. Дотримання законності надає державному управлінню певної цілеспрямованості й упорядкованості. Будь-які порушення принципів законності, чим би вони не пояснювались і не виправдовуватись з точки зору суспільства і самого державного управління, не можуть визнаватись ефективними. 
Третім критерієм конкретної соціальної ефективності державного управління є реальність управлінських впливів. Вибір критерія обумовлений тим, що діяльність управлінських органів і посадових осіб, знаходячи зовнішній прояв у правових і організаційних формах, повинна забезпечувати цілеорієнтацію, організацію і нормативне регулювання керованими об`єктами.
Державне управління через діяльність своїх управлінських компонентів зобов`язане представляти й забезпечувати в реалізації корінні і комплексні потреби, інтереси і цілі життя людей. Тим самим зміст будь-яких управлінських актів (рішень, вчинків, дій і т.д.) з точки зору відображення в них запитів і потреб людей, спрямованості на їх добробут і розвиток може виступати четвертим критерієм конкретної соціальної ефективності державного управління.
З вказаним критерієм безпосередньо пов`язаний наступний п`ятий, який полягає в характері і обсязі взаємозв`язків відповідних управлінських органів і посадових осіб з громадянами, їх об`єднаннями й колективами. Цей критерій показує рівень демократизму управлінської діяльності. 
Шостим критерієм конкретної соціальної ефективності державного управління служить міра забезпечення в рішеннях і діях управлінського органу і посадової особи державного престижу.
Правдивість і доцільність управлінської інформації, яка видається органами і посадовими особами, - сьомий  критерій конкретної соціальної ефективності державного управління. Інтереси суспільства вимагають, щоб за будь-яких умов, навіть найнесприятливіших для управлінського органу або посадової особи, в систему державного управління йшла тільки достовірна, об`єктивна інформація.
Восьмим критерієм конкретної соціальної ефективності державного управління є моральний, який полягає в морально-ідеологічному впливові управлінської діяльності на “зовнішнє” середовище, на людей, із якими управлінські органи і посадові особи стикаються, взаємодіють, спільно вирішують різні проблеми. Системне використання названих критеріїв дає змогу всесторонньо оцінити управлінську діяльність державних органів і посадових осіб.
В державному управлінні при оцінці його раціональності і ефективності повинні, як мінімум, порівнюватись:
-	цілі, які практично реалізуються в ньому, з цілями, які об`єктивно детерміновані суспільними запитами;
-	 цілі, які реалізовані в управлінських процесах, з результатами, одержаними при об`єктивізації державного управління (рішень і дій його управлінських компонентів);
-	 об`єктивні результати управління з суспільними потребами й інтересами;
-	 суспільні витрати, які пішли на державне управління, з об`єктивними результатами, одержаними внаслідок управління;
-	 можливості, закладені в управлінському потенціалі, з ступенем їх реального використання. 
Можна оцінювати і інші управлінські явища, але головне полягає в тому, щоб пізнати ступінь реального задоволення суспільних запитів в державно-правовому цілепокладенні, організації й регулюванні.
Оцінку державному управлінню дають різні суспільні інститути:
-	громадяни,
-	 сім`я,
-	 трудові колективи,
-	 громадські об`єднання,
-	 державні структури.
 Існують і певні процедури, у відповідності з якими така аналітична діяльність здійснюється й призводить до тих чи інших наслідків. Багато інформації звіти органів державної влади і місцевого самоврядування, а також їх посадових осіб. Великі можливості аналізу й оцінки ефективності державного управління містяться в масових обговореннях і голосуваннях (референдумах) по різних питаннях життя країни, її регіонів., територіальних і трудових колективів. Також важливим засобом аналізу і оцінки ефективності державного управління завжди виступає громадська думка, практично проходить співставлення, порівняння рівня і результатів управління з потребами і інтересами, ідеалами й очікуваннями людей. 
Багатогранну аналітичну й оціночну роботу стосовно державного управління здатні здійснювати засоби масової інформації (телебачення, радіо, преса). Важлива об`єктивність (незалежність) їх погляду, позиції, аналізу й оцінки. Важливе місце серед каналів аналізу й оцінки державного управління належить зверненням громадян. Структура й зміст, предмет і адресність звернень дуже точно відображають життя людей. Якщо кожне звернення несе інформацію про конкретний інтерес, порушення прав, факт, подію, то система звернень дає картину глибоких взаємозв`язків і процесів, виявляє механізми і їх відтворення. В плані даного питання можна:
 а) активніше використовувати самі звернення громадян і роботу з ними для виявлення недоліків, упущень, слабких місць в управлінні і, відповідно їх усунення;
 б) повніше аналізувати потоки однотипових, які співпадають за предметом і змістом, звернень громадян з тим, щоб своєчасно приймати управлінські заходи по недопущенню зростання негативних проявів і процесів;
 в) управлінським органам ширше вступати через звернення в прямий діалог із громадянами.
Наукова думка пропонує чимало критеріїв соціальної ефективності державного управління й процедур їх застосування. Важливо, щоб суспільство, люди їх інститути знали їх і хотіли ними практично користуватись. 

42.	Конституція України про гілки влади в Україні

Розвиток демократії в Україні обумовлює необхідність створення системи державної влади, яка б здійснювала якісне управління країною під контролем народу та в його інтересах.
Державна влада — це важливе політико-правове явище, сутність якого полягає в тому, що виражаючи хоча б формально волю всіх громадян держави, вона (влада) здійснює спрямовуючий, організуючий, вплив на суспільство. Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент — Верховна Рада. З принципу поділу влади випливає, що Верховна Рада не розглядається як орган вищого рівня щодо інших загальнодержавних органів та щодо місцевих рад. Вплив Верховної Ради на діяльність інших державних органів та органів місцевого самоврядування здійснюється виключно шляхом прийняття відповідних законів, обов’язкових для всіх суб’єктів на території України. Лише вона має повноваження приймати закони, які є актами найвищої юридичної сили. Верховна Рада України складається з однієї палати, вибирається вільними виборами на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на чотири роки. 
Верховна Рада складається з 450 народних депутатів України, якими можуть бути лише громадяни України, що на час виборів досягли 21 року, мають право голосу і проживають в Україні протягом п’яти років. Для керівництва своєю роботою Верховна Рада обирає Голову, першого заступника й заступника голови Верховної Ради. 
За Верховною Радою закріплені повноваження, пов’язані із:
-	прийняттям законів,
-	 визначенням засад політики держави та програм суспільного розвитку;
-	 внесенням змін до Конституції України;
-	 визначенням взаємовідносин Верховної Ради і Президента України;
-	 формуванням інших державних органів;
-	 організацією адміністративно-територіального устрою країни;
-	 здійсненням зовнішніх функцій держави й
-	 затвердженням бюджету та
-	 контролем за його виконанням.
Виконавча влада забезпечує безпосереднє управління державними справами. Їй притаманні такі ознаки, як:
-	організаційний характер;
-	 неперервне здійснення скрізь, де функціонують колективи людей;
-	 предметність;
-	 примусовість, опора на силу.
 Формою виконавчої влади є ієрархічно побудований адміністративний апарат, велика кількість професійних службовців. Вона організаційно єдина, ланки нижчого рівня підпорядковані ланкам вищого рівня. Виконавча влада, яка завжди розглядалась як вторинна по відношенню до законодавчої, в умовах становлення правової держави перетворюється у виконавчу владу більш високого рівня адміністрування. Так, ліквідувавши верховенство однієї гілки влади над іншою (з урахуванням принципу поділу влади), Конституція України більш послідовно виразила прерогатив виконавчої влади у реалізації державної політики в різних галузях та здійсненні соціально-економічних перетворень. 
Вищим органом у системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів України. Структурної ланкою виконавчої вертикалі є центральні органи виконавчої влади (ЦОВВ), до складу яких входять міністерства, державні комітети (державні служби) та ЦОВВ з особливим статусом.
Наступною ланкою виконавчої вертикалі є місцеві органи виконавчої влади. Виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.
 Функції виконавчої влади також здійснюють місцеві (територіальні) органи (підрозділи) міністерств та інших ЦОВВ. Органи виконавчої влади забезпечують управління економікою всієї країни, вирішення всіх інших управлінських справ.
Судова влада є частиною доктрини розподілу влади у правовій державі. Основу судової влади в Україні становлять суди, що є різними за своєю компетентністю та юрисдикцією. Найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховних Суд України. Ст. 125 Конституції передбачає створення в Україні судів спеціальної юрисдикції. До таких слід віднести адміністративні суди, суди у справах неповнолітніх. До судів спеціальної юрисдикції належать також військові, арбітражні (господарські), апеляційні та місцеві суди. До судової гілки влади як її самостійний суб’єкт входить Конституційний Суд України. Він є єдиним органом конституційної юрисдикції у нашій державі, що вирішує питання про відповідність законів та інших правових активів Конституції України. Судову владу, єдину з гілок влади в Україні, держава наділила правом використовувати примусові повноваження державної влади. 
Реалізація принципу поділу влади покликана запобігти концентрації всієї державної влади в руках однієї особи або одного органу через запровадження системи взаємних стримань і противаг між органами, які належать до різних гілок влади.
Поділяється не сама влада, а механізм її здійснення. Він структурується за функціональною та суб’єктною ознаками. В першому випадку поділ влади означає виділення основних функціональних видів діяльності держави — законотворення, правозастосування та правосуддя. В другому — означає організаційний устрій держави як сукупність різних видів державних органів — законодавчих, виконавчих і судових із притаманною їм компетенцією, тобто державно-владними повноваженнями.

43.	Верховна Рада та державне управління

Важлива роль в системі державного управління належить Верховній Раді України — єдиному органу, що забезпечує реалізацію функції законотворчості. Через законотворчу діяльність Верховна Рада здійснює управління різними сферами життєдіяльності людини, суспільства та держави.
Відповідно до ст. 85 Конституції України на Верховну Раду покладено виконання таких основних функцій в сфері державного управління:
-	прийняття законів;
-	 затвердження Державного бюджету України та внесення змін до нього;
-	 контроль за виконанням Державного бюджету, прийняття рішення щодо звіту про його виконання;
-	 визначення засад внутрішньої й зовнішньої політики;
-	 затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля;
-	 розгляд і прийняття рішення щодо схвалення діяльності Кабінету Міністрів України;
-	 здійснення контролю за діяльністю Кабінету Міністрів України відповідно до Конституції;
-	 затвердження рішень про надання Україною позик;
-	 економічної допомоги іноземним державам та міжнародним організаціям,  
-	одержання Україною від іноземних держав, банків і міжнародних фінансових організацій позик, непередбачених Державним бюджетом України, здійснення контролю за їх виконанням; 
-	затвердження переліку об’єктів права державної власності, що не підлягають приватизації;
-	 визначення правових засад вилучення об’єктів права приватної власності. 
Верховна Рада виключно шляхом прийняття законів може вирішувати широке коло питань, що стосуються:
1)	прав і свобод людини і громадянина та їх гарантій; 
2)	засад використання природних ресурсів і освоєння космічного простору; зовнішніх зносин, зовнішньоекономічної діяльності; утворення і діяльності політичних партій, інших об’єднань громадян, засобів масової інформації, місцевого самоврядування; 
3)	 територіального устрою України; 
4)	 основ національної безпеки, організації Збройних Сил України й забезпечення громадського порядку; 
5)	 бюджетних відносин, податків і зборів, статусу національної та іноземної валюти на території України; 
6)	 одиниць ваги, міри і часу; порядку встановлення державних стандартів; 
7)	 амністій та ряду інших питань.
Конституція України закріпила за Верховною Радою такі повноваження щодо формування структур виконавчої влади:
-	надання згоди на призначення Президентом України Прем’єр-міністра;
-	 призначення на посаду та звільнення з посади Голови Національного банку України за поданням Президента України;
-	 призначення та звільнення половини складу Ради Національного банку України;
-	 затвердження загальної структури, із чисельності, визначення функцій Служби безпеки України, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також Міністерства внутрішніх справ України;
-	 надання згоди на призначення на посади та звільнення з посад Президентом України Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України.
До повноважень Верховної Ради належать також визначення відповідальності Кабінету Міністрів України та прийняття резолюції недовіри, що спричиняє його відставку. Питання про відповідальність Кабінету Міністрів може бути розглянуте за пропозицією не менше як 150 народних депутатів України (однієї третини від конституційного складу Верховної Ради). Резолюція недовіри Кабінету Міністрів України вважається прийнятою, якщо за неї проголосувало не менш як 226 народних депутатів, тобто більшість від конституційного складу Верховної Ради. 
З метою здійснення законодавчих робіт, підготовки і попереднього розгляду питань, що належать до повноважень Верховної Ради України, утворюються її комітети, які працюють постійно. Для розгляду питань, що мають тимчасовий характер або не належать до тих, які підлягають розгляду у вже існуючих комітетах, Верховна Рада може створювати тимчасові спеціальні комісії. 
За необхідності проведення розслідувань, пов’язаних із питаннями, що зачіпають інтереси усього суспільства, Верховна Рада може створювати тимчасові слідчі комісії.

44.	Інститут Президента та державне управління

Визначальними повноваженнями у сфері державного управління наділений Президент України, який здійснює інтегруючі функції у межах свого конституційного призначення як “глави держави”.
Термін “президент” (від лат. Presidens) означає “той, що сидить спереду”.  В президентських республіках він є главою держави і главою виконавчої влади, в республіках парламентського типу — він є тільки главою держави, але не уряду, в республіках змішаного типу — тільки главою держави, але з великими юридичними й реальними повноваженнями керівництва урядом. Інститут президентства поширений більш ніж в 130 країнах, що входять в ООН. В Україні він був уведений 5 липня 1991 року Законом “Про застосування поста Президента Української РСР і внесення змін і доповнень до Конституції (Основного Закону) Української РСР”.
Центральною фігурою в інституті президентства є Президент України, який за Конституцією визначений як глава держави, тобто уособлює державу і державну владу в цілому, а не якісь її гілки. Як глава держави Президент виступає у вирішенні внутрішніх проблем країни і від її імені у міжнародних зносинах, у ролі арбітра у разі виникнення непорозумінь між законодавчою й виконавчою гілками влади, забезпечує єдність держави. Специфічним є відношення поста Президента до виконавчої влади. Президент виступає в статусі глави держави зі значними компетенційними преференціями щодо виконавчої влади. Президент віднесений до виконавчої влади лише функціонально, через певний обсяг повноважень, але не відноситься до неї структурно, як окрема структурна ланка органів виконавчої влади.
Президент України обирається громадянами України на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на п’ять років. Він повинен бути громадянином України. Одна і та ж особа не може бути Президентом України більш ніж два строки підряд. Конституція України встановлює недоторканість Президента під час виконання ним своїх повноважень. 
Повноваження Президента закріплені у Конституції і об’єднують:
-	представницькі повноваження;
-	 повноваження, пов’язані з призначенням на посади й звільнення з посад членів Кабінету Міністрів та інших посадових осіб;
-	 повноваження, що стосуються діяльності Верховної Ради;
-	 установчі повноваження;
-	 повноваження у сфері законодавства;
-	 повноваження у галузі правосуддя;
-	 повноваження, пов’язані з наданням громадянства України та його позбавленням, надання притулку в Україні;
-	 повноваження у сфері забезпечення державної незалежності, національної безпеки та оборони країни.
 Зазначені групи повноважень не делегуються. Президент видає укази й розпорядження, які є обов’язковими до виконання на всій території України. 
Президент утворює, реорганізовує та ліквідує за поданням Прем’єр-міністра України міністерства та інші центральні органи виконавчої влади. Глава держави наділений також важливими засобами впливу та контролю щодо кадрової політики не лише в межах уряду, а й межах виконавчої влади взагалі. Він має право на свій розсуд відправити у відставку Прем’єр-міністра разом з Урядом, будь-якого члена Уряду, керівників інших центральних органів виконавчої влади та голів місцевих державних адміністрацій, яких він може звільнити із займаних посад без узгодження з Прем’єр-міністром. Таким чином, поряд з повноваженнями, які випливають із статусу поста глави держави, Президент наділений широкими повноваженнями у сфері формування й спрямування діяльності органів виконавчої влади. 
Президент є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України. Діяльність Президента забезпечує низка дорадчих, консультативних та допоміжних інституцій. Серед найважливіших з них — Рада національної безпеки й оборони України та Адміністрація Президента. 
Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони, який вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої та зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони, координує й здійснює контроль за діяльністю органів виконавчої влади у цій сфері у мирний час і в умовах воєнного або надзвичайного стану. До складу Ради за посадою входять: 
-	Прем’єр-міністр,
-	 Міністр оборони, 
-	Голова Служби безпеки,
-	 Міністр внутрішніх справ,
-	 Міністр закордонних справ.
 Через цей орган Президент може активно взаємодіяти на організаційному та функціональному рівнях із міністерствами “силових” відомств, що посилює його роль у державному механізмі.
Адміністрація Президента України — це допоміжний орган, який є апаратом Президента України. Адміністрація здійснює:
-	організаційне,
-	 правове,
-	 консультативне,
-	 інформаційне,
-	 експертно-аналітичне забезпечення діяльності Президента України.
Керівництво адміністрацією здійснює глава адміністрації, який призначається на посаду і звільняється з посади Президентом. В структурі адміністрації Президента України є посадові особи і підрозділи, які підпорядковуються главі держави безпосередньо, а також посадові особи й підрозділи, які підпорядковуються главі держави опосередковано, через главу адміністрації Президента України. Безпосередньо підпорядковуються Президенту України такі три категорії посадових осіб:
-	призначення і звільнення яких здійснюється главою держави: Глава Адміністрації Президента України, Перший помічник Президента України, постійний представник Президента України в Конституційному Суді України та постійний представник Президента України у Верховні Раді України;
-	 призначення яких здійснюється главою держави за пропозицією Глави Адміністрації: перший заступник та заступники Глави Адміністрації, керівники структурних підрозділів;
-	 призначення яких здійснюється Президентом України за пропозицією першого помічника Президента України погоджено з Главою Адміністрації: помічники Президента України, радники, наукові консультанти, консультанти та референти. 
Структурними підрозділами Адміністрації, що безпосередньо підпорядковуються главі держави є: Головне управління з питань зовнішньої політики та Головне контрольне управління. Інші посадові особи призначаються й звільняються з посад Главою Адміністрації Президента України і підпорядковані безпосередньо йому.
За рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом, Президент України має право формувати консультативні, дорадчі та інші органи. Відповідно до указів Президента України при ньому діють консультативно-дорадчі органи:
-	Консультативна рада з питань іноземних інвестицій в Україні;
-	 Координаційна рада з питань місцевого самоврядування;
-	 Рада по роботі з кадрами;
-	 Національна рада з питань статистики;
-	 Міжвідомча координаційна комісія з питань приватизації стратегічно важливих промислових підприємств;
-	 Експертна рада підприємців;
-	 Рада регіонів;
-	 Координаційна рада з питань внутрішньої політики;
-	 Комісія з питань повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами та понад тридцять інших.
 Президент України призначає керівників (голів) комісій, рад, палати за їх поданням призначає персональний склад допоміжних органів. 

45.	Єдина система державних органів виконавчої влади

Основу організаційної структури державного управління складають органи виконавчої влади, які використовуючи певну частину державних повноважень, виконують функції, пов’язані з реалізацією законів та інших нормативних актів держави. Органи виконавчої влади формують своєрідну систему, в якій кількісно переважають різні органи, що функціонують у сфері державного управління.
Поняття “система органів” відображає потрійне смислове навантаження.
 По-перше, воно фіксує відокремленість певної групи державних органів, що входять до конкретної системи, від усіх інших видів органів. 
По-друге, окреслюють цілком визначений суб’єктний склад даної системи.
 По-третє, підтверджує наявність у сукупності цих суб’єктів (державних органів) певних ознак, притаманних соціальним системам, зокрема, таких, як єдність цільового призначення, функціональна самодостатність, ієрархічність внутрішньої організації, субординаційність взаємозв’язків між структурними ланками тощо.
Реалізацію першого аспекту — відокремлення органів виконавчої влади від інших органів державної влади, забезпечує Конституція України. Особливістю виконавчої влади, як гілки державної влади є те, що вона має виконавчий та розпорядчий характер і забезпечую практичну організацію виконання законодавчо-нормативних актів.
Другий аспект системи органів виконавчої влади розкривається в VI розділі Конституції України “Кабінет Міністрів України. Інші органи виконавчої влади”, де обгрунтовано об’єднуються усі ієрархічні рівні органів виконавчої влади — вищий, центральний, місцевий.
Третій аспект системи органів виконавчої влади передбачає необхідність формування дієвої вертикалі виконавчої влади, яка б забезпечувала належну реалізацію владних рішень зверху донизу. Відповідно до Конституції вищим органом, що очолює вертикаль виконавчої влади є Кабінет Міністрів України. 
46.	
Система органів виконавчої влади

Система органів виконавчої влади включає структурні ланки трьох організаційно-правових рівнів: 
1)	 вищий рівень — Кабінет Міністрів України;
2)	 центральний рівень — міністерства, державні комітети, центральні органи виконавчої влади прирівняні до державних комітетів та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом;
3)	 місцевий або територіальний рівень — на якому діють: органи виконавчої влади загальної компетенції — Рада Міністрів Автономної республіки Крим, обласні, районні, Київська й Севастопольська міські державні адміністрації; органи спеціальної — галузевої та функціональної — компетенції, які безпосередньо підпорядковані центральним органам виконавчої влади, або перебувають у підпорядкуванні водночас і центральному, і місцевому органу виконавчої влади.
Оскільки, органи виконавчої влади здійснюють управлінську за своїм змістом діяльність, поширеним є визначення системи цих органів як “апарату державного управління”.
Трансформаційні процеси, що мають місце в економічній, соціальній, політичній сфері суспільства висувають підвищені вимоги до системи державних органів виконавчої влади щодо вироблення дієвих механізмів управління їх розвитком. Однак, система виконавчої влади в Україні залишається неефективною, рівень її організуючого впливу на суспільні процеси не задовольняє потреби динамічного розвитку громадянського суспільства, динамічного формування соціально-економічного укладу та демократичної правової держави. Про низьку ефективність виконавчої влади свідчать: соціальні індикатори, насамперед — рівень безробіття і реальних доходів населення; неефективне управління державною власністю, внаслідок чого величезний виробничий потенціал фактично не працює на державу; невиправдане втручання держави в діяльність суб’єктів господарювання, що гальмує розвиток підприємництва в Україні.
Серед основних причин низької ефективності виконавчої влади можна назвати: неузгодженість дій різних виконавчих структур, непослідовність і суперечливість рішень, низьку виконавчу дисципліну; дублювання споріднених функцій різними органами; надмірну концентрацію функцій управління на вищих щаблях виконавчої влади; незбалансовану регіональну політику; закритість органів виконавчої влади для контролю з боку суспільства; корупцію та економічну злочинність у державних структурах, а також низький престиж державної служби в Україні. 
Дана ситуація є свідченням необхідності вироблення дієвих механізмів реформування системи органів виконавчої влади з метою підвищення ефективності її функціонування.

47.	Управлінські зв’язки в системі органів виконавчої влади

Ефективність функціонування системи органів виконавчої влади значною мірою визначається раціональністю управлінських зв’язків між органами різних організаційно-правових рівнів як по вертикалі так і горизонталі.
В основу формування вертикальних управлінських зв’язків покладені повноваження Кабінету Міністрів України щодо спрямування, координації діяльності інших органів виконавчої влади та здійснення контролю за їх функціонуванням.
Управлінські зв’язки Кабінету Міністрів України з іншими органами виконавчої влади формується за такими напрямами:
-	З метою координації роботи центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики в структурі Кабінету Міністрів України створюються урядові міністерські програмно-цільові комітети.
-	 Прем'єр-міністр вносить подання Президентові України про призначення на посаду керівника центрального органу виконавчої влади та його заступників, накладає на них дисциплінарні стягнення; 
-	Кабінет Міністрів України затверджує граничну чисельність працівників апарату управління і розмір асигнувань на утримання центральних органів виконавчої влади з Державного бюджету в межах виділених на це коштів; здійснює добір керівних кадрів підвідомчих йому органів, їх підготовку та перепідготовку; заслуховує звіти керівників центральних органів виконавчої влади; 
-	Кабінет Міністрів України у межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади, може утворювати урядові органи державного управління, призначати керівників та затверджувати положення про ці органи; 
-	Кабінету Міністрів України підзвітні та підконтрольні місцеві державні адміністрації, голови яких при здійсненні своїх повноважень відповідальні перед ними. Кабінет Міністрів України в особі Прем'єр-міністра вносить подання Президентові України щодо призначення на посаду, звільнення з посад голів місцевих державних адміністрацій. Кабінет Міністрів постійно одержує від місцевих державних адміністрацій детальну інформацію про їхню діяльність, регулярно заслуховує звіти голів місцевих державних адміністрацій з визначених Кабінетом Міністрів питань. У разі ненавмисного виконання головою державної адміністрації покладених на нього повноважень Кабінет Міністрів має право притягнути його до дисциплінарної відповідальності або звернутися до Президента з поданням про звільнення з посади. Кабінет Міністрів розробляє примірний перелік управлінь, відділів інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, затверджує положення про ці підрозділи, кількісний склад заступників голів, чисельність працівників місцевих державних адміністрацій та витрати на їх утримання, розглядає пропозиції місцевих державних адміністрацій з питань, що потребують рішення Кабінету Міністрів; 
-	Кабінет Міністрів має право зупиняти дію рішень голів місцевих державних адміністрацій, що суперечить Конституції та законам України, актам Президента, Кабінету Міністрів, іншим актам законодавства, а також скасовувати рішення структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій; 
-	Кабінет Міністрів може внести безпосередньо до Верховної Ради або до Президента України законопроект щодо делегування органам місцевого самоврядування окремих повноважень органів виконавчої влади. Уряд подає пропозиції з фінансування здійснення цих повноважень за рахунок коштів держбюджету або шляхом віднесення до місцевого бюджету окремих загальнодержавних податків. Органи місцевого самоврядування в частині делегованих їм за законом повноважень органів виконавчої влади підконтрольні та підзвітні Кабінету Міністрів. 
-	В рамках вертикальних управлінських зв’язків центральним органам виконавчої влади — міністерствам можуть підпорядковуватись місцеві органи, які разом з апаратом міністерств створюють виконавчу вертикаль. Органами міністерств на місцевому рівні є управління, відділи та інші структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, які підзвітні і підконтрольні міністерствам. Державним комітетам та іншим центральним органам виконавчої влади на місцевому рівні підконтрольні та підзвітні їх територіальні органи. 
-	Вертикальні управлінські зв’язки в системі органів виконавчої влади передбачають підпорядкованість обласним державним адміністраціям районних державних адміністрацій. Обласні державні адміністрації у межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. 
-	Горизонтальні управлінські зв’язки на центральному рівні передбачають координацію роботи центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики в рамках Урядових між міністерських програмно-цільових комітетів. 
-	На місцевому рівні горизонтальні управлінські зв’язки базуються на взаємовідносинах місцевих державних адміністрацій з територіальними органами центральних органів виконавчої влади. Голови держадміністрацій координують діяльність територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади та сприяють їм у виконанні покладених на них завдань. Формування управлінських зв’язків на цьому рівні значною мірою визначається взаємовідносинами органів виконавчої та представницької влади. Місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження, делеговані їм обласними і районними радами згідно Конституції та Закону України “Про місцеве самоврядування” і в цій частині підзвітні й підконтрольні останнім.

48.	Кабінет Міністрів України: структура й компетенція

Кабінет Міністрів України (Уряд) є вищим органом у системі виконавчої влади. Це колегіальний орган, який спрямовує й координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади. Він є органом загальної компетенції, який є по суті центром по організації виконавчо-розпорядчої діяльності всіх органів виконавчої влади. До складу Кабінету Міністрів України входить:
-	Прем`єр-міністр України,
-	 Перший віце-прем`єр-міністр,
-	 три віце-прем`єр-міністри,
-	 міністри. 
Діяльність Кабінету Міністрів забезпечується Секретаріатом Кабінету Міністрів України (далі - Секретаріат). Секретаріат очолює Урядовий Секретар, який призначається на посаду і звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Секретаріат діє на підставі Положення, яке затверджується Кабінетом Міністрів.
 Робочими органами Кабінету Міністрів є урядові комітети, основним завданням яких є формування та реалізація державної політики у відповідній сфері згідно із стратегією, визначеною Кабінетом Міністрів України. У складі Кабінету Міністрів України діють такі урядові комітети:
-	економічного розвитку,
-	 соціального та гуманітарного розвитку,
-	 з реформування паливно-енергетичного комплексу,
-	 з реформування аграрного сектора та з питань екології.
 Кабінет Міністрів України в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади, може утворювати урядові органи державного управління (департаменти, служби, інспекції). Ці органи утворюються й діють у складі відповідного центрального органу виконавчої влади.
Прем`єр-міністр призначається Президентом України за згодою більш ніж половини від конституційного складу Верховної Ради України. Він вносить на ім`я Президента України подання про персональний склад Кабінету Міністрів. Президент призначає або не призначає цей склад. Відсутність самостійних владних повноважень у Прем`єр-міністра України є особливістю української моделі організації виконавчої влади. Прем`єр-міністр України керує роботою Кабінету Міністрів України, спрямовує її на виконання Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, керує засіданнями Кабінету Міністрів, розподіляє обов`язки між Першим віце-прем`єр-міністром та віце-прем`єр-міністрами, підписує акти Кабінету Міністрів, представляє Кабінет Міністрів України у міжнародних зносинах тощо. Перший віце-прем`єр-міністр і віце-прем`єр-міністри координують і контролюють, відповідно до розподілу між ними обов`язків, роботу міністерств, інших підвідомчих Кабінету Міністрів органів, очолюють відповідні урядові комітети. Міністри керують апаратом очолюваних ними міністерств та підприємствами й організаціями, що входять до складу їх міністерств.
За конституційним статусом Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України та підконтрольний і підзвітний Верховній Раді. Знаходячись фактично у подвійному підпорядкуванні, Кабінет Міністрів України виконує такі основні функції, як забезпечення виконання законів (у тому числі й Конституції) і актів Президента України, систематичний контроль за їх виконанням іншими органами виконавчої влади усіх рівнів і усунення виявлених порушень. 
Згідно ст.116 Конституції України на Уряд покладено також такі повноваження:
1)	забезпечення державного суверенітету і економічної самостійності України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави; 
2)	 вживання заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; 
3)	 забезпечення проведення фінансової, цінової інвестиційної  та податкової політики; політики у сферах праці і зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки й культури, охорони природи, екологічної безпеки та природокористування; 
4)	 розроблення і здійснення загальнодержавної програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; 
5)	 забезпечення рівних умов розвитку для всіх форм власності; здійснення управління об`єктами державної власності; 
6)	 розроблення проекту Закону про Державний бюджет України і забезпечення виконання затвердженого Верховною Радою бюджету України, подання Верховній Раді звіту про його виконання; 
7)	 здійснення заходів щодо обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; 
8)	 організація і забезпечення здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи. 
Кабінет Міністрів України приймає нормативно-правові акти (постанови і розпорядження), які є обов`язковими до виконання на всій території.
Основним законодавчим актом, який конкретизує діяльність Кабінету Міністрів України є Закон України “Про Кабінет Міністрів України ”, ухвалений Верховною Радою України у 1997р.
 За цим документом члени Кабінету Міністрів України мають право на патронатні служби. Законодавче регулювання повноважень і форм діяльності Кабінету Міністрів в контексті адміністративної реформи, що розпочалась, передбачає більш чітке розмежування функцій уряду, визначених Конституцією, зокрема, виділення: функцій Кабінету Міністрів, як колегіального органу; функцій Кабінету Міністрів, що виконуються членами уряду; функції Кабінету Міністрів, що забезпечуються такими організаційними формами роботи Кабінету Міністрів, як урядові комітети.

49.	Міністерства України та їх повноваження

Міністерство (від лат. “ministro”, що означає керую, служу) – це центральний у державі орган виконавчої влади, який здійснює державне управління в якійсь певній галузі чи сфері життя. Міністерства в Україні є головною ланкою системи органів центральної виконавчої влади, покликані формувати та реалізувати державну політику у відповідних сферах суспільного життя. За характером діяльності вони поділяються на:
-	галузеві, тобто ті, які керують певною галуззю (наприклад, Міністерство оборони, Міністерство внутрішніх справ, Міністерство охорони здоров`я та ін.)
-	 та функціональні – ті, на які покладено виконання певної і в той же час основної функції (наприклад, у сфері праці і соціальної політики – Міністерство праці і соціальної політики, у сфері фінансів – Міністерство фінансів). 
У відповідності з Указом Президента України від 15 грудня 1999 р. №1573/99 затверджено такий склад міністерств:
-	аграрної політики,
-	 внутрішніх справ,
-	 екології та природних ресурсів,
-	 палива і енергетики,
-	 закордонних справ,
-	 культури і мистецтва,
-	 з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи,
-	 оборони,
-	 освіти й науки,
-	 охорони здоров`я,
-	 праці та соціальної політики,
-	 транспорту,
-	 фінансів,
-	 юстиції .
Міністерства є єдиноначальними органами. Вони очолюються міністрами, які за посадою є членами Кабінету Міністрів України. За Концепцією адміністративної реформи передбачається надання їм статусу політичних діячів. Міністр особисто відповідає за розробку і впровадження Програми Кабінету Міністрів України з відповідних питань, реалізацію державної політики у визначеній сфері державного управління, спрямовує й координує діяльність інших органів виконавчої влади з питань, віднесених до його відання. Міністр доручає виконання частини своїх посадових повноважень своїм заступникам, які можуть  виконувати їх від імені міністерства відповідно до затвердженого міністром розподілу службових обов`язків між заступниками.
 Міністерство, як центральний орган, будується за такою схемою:
-	керівництво (Міністр, його заступники, колегія) ;
-	 виробничі структурні підрозділи (управління, відділи) ;
-	 штабні підрозділи, що займаються організаційною діяльністю всередині міністерства (бухгалтерія, управління кадрів та ін.).
 Апарат міністерства складається з державних службовців і очолюється державним службовцем, який за своїм статусом прирівнюється до заступника. Міністерство може мати підпорядковані йому підрозділи (органи), в тому числі територіальні (регіональні), які становлять “систему міністерства”.
Переважна більшість міністерств бере участь у реалізації економічної й соціальної політики держави, в межах дорученої справи: 
-	прогнозує перспективні напрямки і реалізує стратегічні цілі та завдання розвитку;
-	 бере участь у розробці проектів та у виконані загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку України, охорони навколишнього середовища, Державного бюджету України;
-	 бере участь у підготовці міжнародних договорів України, укладає міжнародні угоди міжвідомчого характеру;
-	 проводить політику у сфері виконання робіт (послуг) і поставок продукції для державних потреб та утворення державних резервних фондів матеріальних та фінансових ресурсів і здійснює у межах повноважень, визначених законодавством, функції з управління об`єктами державної власності, що належать до їх відання;
-	 бере участь у формуванні та реалізації державної інвестиційної політики; сприяє розвитку підприємництва, ринкової інфраструктури; 
-	здійснює іншу діяльність щодо забезпечення державних інтересів в умовах формування ринкової економіки. 
В цілому діяльність міністерств об`єднує два типи функцій:
а) функції по забезпеченню аналітико-консультативної допомоги у виробленні та здійсненні політики міністрів у відповідних секторах державного управління;
б) функції по забезпеченню задоволення потреб суспільства й держави. Ці функції, пов`язані з наданням управлінських послуг населенню і в ході адміністративної реформи підлягають широкій децентралізації, в тому числі шляхом їх делегування окремим госпрозрахунковим підрозділам, підпорядкованим відповідному міністерству.   

50.	Державні комітети (державні служби) України та інші центральні органи виконавчої влади: їх статус, функції

Державні комітети (державні служби) – це центральні органи виконавчої влади, діяльність яких спрямовує й координує Прем`єр-міністр України, або один із віце-прем`єр-міністрів. Не формуючи безпосередньо урядову політику, державні комітети покликані сприяти міністерствам та уряду в цілому в реалізації цієї політики шляхом виконання функцій державного управління, як правило, міжгалузевого чи між секторного характеру. Вони вносять пропозиції щодо формування державної політики відповідним членам Кабінету Міністрів України, реалізуючи цю політику у визначеній сфері діяльності, здійснюють управління в ній, міжгалузеву координацію та функціональне регулювання з питань, віднесених до їх відання. Державні комітети (державні служби) очолюють їх голови. Відповідно до ст.114 Конституції України голови державних комітетів не входять до складу Кабінету Міністрів і мають статус державних службовців. Державні комітети діють на підставі положень, які затверджує Президент України.
Указом Президента України від 15грудня 1999р. №1573/99 затверджено такі Державні комітети та інші органи виконавчої влади, статус яких прирівнюється до Державного комітету України:
1)	державні комітети – архівів; будівництва, архітектури та житлової політики; по водному господарству; по земельних ресурсах; зв`язку та інформатизації; енергозбереження; у справах релігій; інформаційної політики, телебачення і радіомовлення; лісового господарства; молодіжної політики, спорту і туризму; промислової політики; у справах ветеранів; у справах охорони державного кордону; стандартизації, метрології та сертифікації; статистики; 
2)	прирівняні до статусу комітету – Вища атестаційна комісія, Національне космічне агентство; Пенсійний фонд; Головне контрольно-ревізійне управління; Державне Казначейство.
Державні комітети можуть мати підпорядковані їм підрозділи (органи), в тому числі територіальні (регіональні), які становлять так звану “систему державного комітету”. Формування державних комітетів (державних служб) у системі організаційної структури державного управління обумовлено тим, що певні функції  виконавчої влади неможливо або не бажано віднести до відання одного міністерства або коли існує необхідність організаційно (структурно) розмежувати відповідальність за прийняття рішень та їх реалізацію.

51.	Центральні органи виконавчої влади (ЦОВВ)
із спеціальним статусом.

Крім державних комітетів до складу центральних органів виконавчої влади відносяться ЦОВВ із спеціальним статусом. Це новий вид органів виконавчої влади, особливість якого полягає в тому, що всі питання їх правового статусу та взаємовідносин з іншими органами мають вирішуватися шляхом прийняття законів, що визначають порядок діяльності й повноваження саме цих ЦОВВ. ЦОВВ із спеціальним статусом мають особливі завдання та повноваження. Щодо них можуть встановлюватись спеціальні умови утворення, реорганізації та ліквідації підконтрольності та підзвітності. 
До ЦОВВ України зі спеціальним статусом віднесено:
-	Антимонопольний комітет,
-	 Державна податкова адміністрація,
-	 Державна митна служба,
-	 Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва,
-	 Національна комісія регулювання електроенергетики,
-	 Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку, 
-	Фонд державного майна, 
-	Державний департамент із питань Виконання покарань,
-	 Служба безпеки,
-	 Управління державної охорони,
-	 Головне управління державної служби.
 Діяльність частини ЦОВВ спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів. 

52.	Централізація та децентралізація в структурній
організації державного управління

Формування демократичної моделі управління, становлення громадянського суспільства можливе лише за умови оптимального співвідношення централізації й децентралізації у сфері державного управління. Механізм взаємодії централізації і децентралізації виступає відправною передумовою ефективності й конструктивності управління. 
Централізація в управлінні фактично підкреслює замкненість системи управління, коли воно будується з єдиного центру по напрямку “зверху вниз” з дотриманням строгих принципів єдності й чіткості розпорядництва. Характерними рисами централізації є збільшення кількості рівнів в управлінській ієрархії, зосередження прийняття більшості рішень на верхніх рівнях управління, обмеження участі органів управління нижчих рівнів у прийнятті рішень.
Децентралізація в управлінні, навпаки, підкреслює відкритість системи управління для рішень “знизу”. Багато локальних рішень можуть прийматись на середніх і нижчих рівнях організаційної ієрархії без шкоди для інтересів системи, яка функціонує як єдине ціле. Система управління, в якій гармонійно враховані принципи централізації й децентралізації (досягнута оптимальна пропорція між ними), є по суті відкрито-замкнутою.
Централізація в державному управлінні покликана внести організуючий момент у функціонування органів державної влади, спрямовувати їх діяльність у русло реалізації єдиної державної політики. Цьому присвячено розділи VI i XI Конституції України, де конкретизуються принципи державного управління, відповідно до яких воно має один вищий орган у системі органів виконавчої влади — Кабінет Міністрів України, який забезпечує загальне спрямування діяльності по організації виконання законодавчо-нормативних актів і якому підпорядковуються всі інші органи виконавчої влади. 
Однак, надмірна централізація, локалізуючи прийняття рішень на вершині державної піраміди, пригнічуючи ініціативу місцевих органів виконавчої влади у вироблені управлінських механізмів, слабо враховуючи інтереси окремих регіонів, територіальних громад, колективів, організацій не може забезпечувати ефективність та конструктивність управління. Дана ситуація має місце в Україні, що надає особливої актуальності проблемі децентралізації державного управління. Практика показує, що за умов посилення централізації законодавство часто не спрацьовує, внаслідок відсутності належної взаємодії між органами виконавчої влади різних рівнів, а це зумовлює дезінтеграційні тенденції у різних сферах суспільної життєдіяльності.
Децентралізація є характерним явищем для сфери державного управління, що обумовлено об’єктивними і суб’єктивними факторами. Проблема децентралізації в Україні стала актуальною внаслідок недосконалості розподілу управлінських функцій та повноважень між органами виконавчої влади різних організаційно-правових рівнів. Реальне здійснення державного управління постає як органічне переплетіння централізації й децентралізації. Роль децентралізації постійно зростає, що становить загальну закономірність раціонального, конструктивного і ефективного управління. Однак, перекоси в сторону децентралізації також є небезпечними, так як можуть зумовити деструктивність діяльності місцевих органів виконавчої влади. 
Співвідношення централізації й децентралізації у сфері державного управління не просто сума двох складових, в яких збільшення одного елементу тягне за собою зменшення іншого. У цих відносинах має бути певний оптимум, а відповідно, перебудова державного механізму має включати рішення, які не зміцнювали б централізацію на шкоду децентралізації, а зміцнювали через організаційно-правове забезпечення процес централізації і децентралізації у державному управлінні.
Вирішити проблему оптимального і раціонального поєднання централізації й децентралізації покликана адміністративна реформа в Україні.

53.	Територіальні органи центральних органів виконавчої влади

Територіальні органи (підрозділи) міністерств та інших ЦОВВ є державними органами, які утворюються відповідними ЦОВВ для реалізації їх функцій та повноважень на місцевому територіальному рівні, тобто в областях або районах, м.м. Києві та Севастополі. Разом із власне апаратом відповідного центрального органу (Міністерства, Державного комітету) вони утворюють так звану "виконавчу вертикаль" галузевої чи функціональної спрямованості, яка отримала визначення як система міністерства, або система державного комітету.
За загальним правилом на місцевому рівні органами міністерств, державних комітетів є управління, відділи та інші структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій як підзвітні й підконтрольні відповідним центральним органам. Дані підрозділи реалізують на відповідній території політику держави та функції державного управління в питаннях охорони здоров'я, праці та зайнятості, соціального захисту населення тощо, що фактично відповідає галузевим повноваженням місцевих адміністрацій. 
Особливу групу складають місцеві (територіальні органи підрозділи) міністерств і державних комітетів, які не входять структурно до складу обласних державних адміністрацій, але взаємодіють із ними в питаннях реалізації державної політики в регіонах і є по суті "продовженням" центральних органів виконавчої влади, їх представництвом на місцях. Станом на 01.01.2001 p. до їх складу відносилися: управління, відділи Міністерства внутрішніх справ; управління Міністерства юстиції; податкові адміністрації (інспекції) Державної податкової адміністрації; територіальні відділення Державної митної служби; територіальні відділення Антимонопольного комітету; відділення Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку; управління, відділи Служби безпеки України, управління, відділи Державного комітету статистики; управління, відділи Головного контрольно-ревізійного управління; управління Державного комітету у правах захисту прав споживачів тощо. Переважна частина цих органів бере участь у реалізації економічної й соціальної політики держави на території регіону (області, адміністративного району, міста). Кожен з цих органів в межах дорученої йому сфери відання:
-	організовує виконання законодавчих актів та контроль за їх реалізацією;
-	 прогнозує перспективні напрямки і стратегічні цілі,
-	 бере участь у реалізації загальнодержавних і регіональних програм економічного й соціального розвитку,
-	 реалізує функції з державного регулювання економіки,
-	 виконує функції внутрішньо - організаційного забезпечення роботи.
Крім загальних вони виконують на відповідній території і спеціальні функції. Так, наприклад, територіальне відділення Антимонопольного комітету України контролює дотримання антимонопольного законодавства, накладає стягнення за його порушення, розробляє заходи з демонополізації економіки. Територіальне відділення Фонду держмайна України розробляє проекти програм приватизації, організовує й контролює їх виконання тощо. Трансформація структури ЦООВ в Україні та їх функцій у ході адміністративної реформи передбачає реформування ключових елементів системи місцевих (територіальних) органів міністерств і державних комітетів.

54.	Основні завдання, правовий статус, компетенція
місцевих державних адміністрацій.

Місцеві державні адміністрації – це ланка виконавчої влади в областях, районах, містах Києві та Севастополі. В межах своїх повноважень вони здійснюють виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізують повноваження, делеговані їм відповідними радами. Місцеві державні адміністрації знаходяться в системі подвійного підпорядкування. Вони в цілому підзвітні й підконтрольні органам виконавчої влади вищого рівня та відповідним радам (обласним та районним) у частині повноважень, делегованих їм цими радами.
Місцеві державні адміністрації є єдиноначальними органами загальної компетенції, що уособлюються головами місцевих державних адміністрацій. Голови адміністрацій призначаються на посаду Президентом України за поданням Кабінету Міністрів на строк повноважень Президента. 
Голови місцевих державних адміністрацій під час здійснення своїх повноважень відповідальні перед Президентом України і Кабінетом Міністрів України, підзвітні та підконтрольні органам виконавчої влади вищого рівня. Вони одноособово приймають рішення шляхом розпорядження і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.
Для обговорення найважливіших питань діяльності місцевих державних адміністрацій з метою прийняття відповідних рішень головами адміністрацій та для координації діяльності всіх місцевих органів виконавчої влади створюються комісії державних місцевих адміністрацій. Голови формують склад місцевих адміністрацій та у межах, виділених на утримання адміністрацій бюджетних коштів, формують їх структуру, призначають за згодою Прем`єр-міністра України перших заступників, та за погодженням з відповідним віце-прем`єр-міністром заступників. 
Структурними підрозділами місцевих державних адміністрацій є, в першу чергу, галузеві й функціональні управління (наприклад, управління економіки, управління охорони здоров`я тощо). Примірні переліки управлінь, відділів та інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, а також типові положення про них затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Місцеві державні адміністрації, реалізуючи надані їм повноваження, здійснюють управління дорученими галузями (сферами) суспільного життя і несуть відповідальність за стан справ у цих галузях. 
Об`єктами управління з боку місцевих державних адміністрацій є 
-	заклади освіти, культури, 
-	охорони здоров`я, які знаходяться у їх підпорядкуванні;
-	 радіо, 
-	телебачення, 
-	друковані засоби інформації, засновниками яких є дані адміністрації;
-	 об`єкти, які забезпечують діяльність державних підприємств, установ і організацій і перебувають на місцевому бюджеті;
-	 інвестиційні фонди, засновниками яких є ці адміністрації;
-	 інші об`єкти управління згідно з чинним законодавством.
Концепцією адміністративної реформи передбачається поступове реформування місцевих державних адміністрацій з урахуванням загальних тенденцій перетворення структурних та функціональних засад органів виконавчої влади. Зокрема, передбачається запровадження нової моделі організації державних адміністрацій обласного рівня за схемою:
-	надання статусу політичних діячів голові обласної державної адміністрації та його першому заступнику, 
-	статусу державних службовців заступникам (за аналогією із заступниками міністрів); 
-	розподіл повноважень між заступниками у відповідності з розподілом функціональних повноважень між віце-прем`єр-міністрами;
-	 запровадження посади Секретаря обласної державної адміністрації.
 На районному рівні передбачається організація діяльності адміністрації з урахуванням того, що функції голів цих адміністрацій не мають ознак політичної діяльності.

55.	Повноваження місцевих державних адміністрацій

Повноваження органу виконавчої влади – це закріплені за ним права й обов`язки. Обсяг повноважень, закріплених за кожним органом виконавчої влади відповідно до покладених на нього завдань і функцій виражає їх компетенцію.
Повноваження місцевих державних адміністрацій визначені ст. 119 Конституції України та Законом України “Про місцеві державні адміністрації” і поділяються на власні й делеговані . 
Власні повноваження місцевих державних адміністрацій за змістом і ступенем охоплення об`єктів управління у свою чергу класифікуються на:
-	загальні (як органу загальної компетенції) і
-	 спеціальні (галузеві), які стосуються певної сфери суспільного життя.
 В компетенцію місцевих державних адміністрацій входить:
-	забезпечення у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади;
-	 законності, правопорядку, додержання прав і свобод громадян;
-	 виконання державних і регіональних програм соціально-економічного і культурного розвитку, програм охорони довкілля, програм національно-культурного розвитку меншин;
-	 підготовки й виконання відповідних бюджетів;
-	 управління, переданими у законному порядку об`єктами державної власності;
-	 здійснення державного контролю в межах, визначених законодавством;
-	 взаємодії з органами місцевого самоврядування та реалізації інших, наданих державою повноважень.
Законодавством визначені такі основні галузеві повноваження місцевих державних адміністрацій:
-	у галузі соціально-економічного розвитку – розробка програм соціально-економічного розвитку і забезпечення їх виконання, 
-	у галузі бюджету і фінансів – складання проекту відповідного бюджету й забезпечення його виконання; 
-	у галузі управління майном, приватизації та підприємництва – здійснення на відповідній території управління об`єктами, що перебувають у переданій до сфери управління державної адміністрації власності; 
-	у галузі містобудування, житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку – організація експертизи містобудівної документації, забезпечення обслуговування населення підприємствами вказаних галузей; 
-	 в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і довкілля – розробка і забезпечення виконання програм у сфері екології;
-	 в галузі науки, освіти охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, материнства і дитинства, сім`ї та молоді соціального забезпечення та соціального захисту – реалізація державної політики в цих сферах;
-	 у галузі зайнятості населення, праці та заробітної плати – реалізація державних гарантій у сфері праці;
-	 у галузі міжнародних та зовнішньоекономічних відносин – забезпечення сприяння розвитку міжнародного співробітництва;
-	 у галузі оборонної роботи - забезпечення законодавства про військовий обов`язок.
Делеговані повноваження місцевих державних адміністрацій – це повноваження, що їх набувають адміністрації шляхом передачі їм для виконання від інших суб`єктів за власним рішенням останніх або на підставі закону. Місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами, а також повноваження органів виконавчої влади вищого рівня, делеговані їм в межах, визначених законами, Кабінетом Міністрів України. Передача місцевим державним адміністраціям повноважень інших органів супроводжується передачею їм відповідних фінансових, матеріально-технічних та інших ресурсів, необхідних для здійснення цих повноважень. 

56.	Відносини місцевих державних адміністрацій у системі
вертикальних та горизонтальних зв’язків

Відносини місцевих державних адміністрацій – це складова державно – управлінських відносин, які виникають між органами державної влади у горизонтальних та вертикальній проекціях.
 За характером вони поділяються на:
-	адміністративні (субординаційні),
-	 функціональні (координаційні),
-	 дисциплінарні,
-	 відносини ініціативи. 
За формою і вираженням – на
-	 правові й 
-	неправові. 
За сферами виявлення 
-	– галузеві,
-	 територіальні,
-	 міжрегіональні,
-	 територіально – галузеві.
 Багатогранність державного управління обумовлює й інші спектри класифікації відносин місцевих державних адміністрацій. Для забезпечення реалізації власних і делегованих повноважень місцевих адміністрацій суттєвою є типологія, заснована на виділенні учасників державно – управлінських відносин. Чинним законодавством визначені відносини місцевих державних адміністрацій з Президентом України, органами виконавчої влади та місцевого самоврядування.
Відносини з Президентом грунтуються на відповідальності місцевих державних адміністрацій та їх голів при здійсненні своїх повноважень перед ним. Голови обласних державних адміністрацій інформують Президента та щорічно звітують перед ним про виконання місцевою державною адміністрацією покладених на неї повноважень, а також про суспільно-політичне, соціально-економічне, екологічне та інше становище на відповідній території, вносять пропозиції з питань вдосконалення чинного законодавства України й практики його реалізації, системи державного управління.
Відносини з Кабінетом Міністрів передбачають відповідальність місцевих адміністрацій перед ним, їх підконтрольність і підзвітність. Голови обласних адміністрації інформують Кабінет Міністрів України про виконання наданих адміністрації повноважень і про соціально-економічне, екологічне та інше становище на відповідній території, вносять пропозиції з питань вдосконалення чинного законодавства України і практики його реалізації, системи державного управління.
Відносини місцевих державних адміністрацій з органами виконавчої влади базуються на тому, що серед місцевих органів виконавчої влади є органи двох типів:
1)	органи, що підпорядковані голові відповідної державної адміністрації, але водночас реалізують вимоги і завдання відповідного міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади (ЦОВВ); 
2)	органи, що підпорядковані міністерствам чи іншим ЦОВВ, але мають управлінські зв’язки з місцевими державними адміністраціями.
Відносини з міністерствами та іншими ЦОВВ грунтуються на засадах взаємодії та підзвітності й підконтрольності їм управлінь, відділів та інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій. У разі визнання міністерством, іншим ЦОВВ незадовільною роботу відповідного управління, відділу, іншого структурного підрозділу місцевої державної адміністрації або їх керівників, міністр чи керівник іншого ЦОВВ звертається з відповідним мотивованим поданням до голови місцевої державної адміністрації, який зобов’язаний переглянути це подання і не пізніше, ніж у місячний термін прийняти рішення та дати обгрунтовану відповідь. Голови місцевих державних адміністрацій координують діяльність територіальних органів міністерств та інших ЦОВВ, сприяють їм у виконанні покладених на ці органи завдань. В свою чергу керівники територіальних органів міністерств та інших ЦОВВ із питань здійснення повноважень місцевих державних адміністрацій підзвітні та підконтрольні їх головам.
Голова місцевої державної адміністрації має право порушувати перед міністерствами, іншими ЦОВВ умотивовані питання про відповідність займаній посаді керівників їх територіальних органів, на підставі чого ці органи повинні в місячний термін прийняти рішення та дати обгрунтовану відповідь.

57.	Відносини між обласними та районними
місцевими держадміністраціями

В рамках структур виконавчої влади важливими є відносини між обласними та  районними місцевими держадміністраціями Обласні державні адміністрації у межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за нею. Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших ЦОВВ. Право скасовувати накази керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації, що суперечать законодавству України та актам виконавчої влади вищого рівня, мають також керівники відповідних управлінь, відділів та інших структурних підрозділів обласної державної адміністрації. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність, щорічно, на вимогу, звітують перед ними. 
Відносини між державою й суспільством значною мірою реалізуються у системі відносин місцевих державних адміністрацій з місцевими радами та їх посадовими особами. Місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження, делеговані їм відповідними обласними й районними радами (використовуючи передані для цього фінансові, матеріально-технічні та інші ресурси), підзвітні та підконтрольні відповідним радам. Голови місцевих державних адміністрацій мають право дорадчого голосу на засіданнях відповідних рад, вносити на розгляд питання, пов'язані з виконанням делегованих повноважень, інші пропозиції. Вони звітують перед відповідними радами про виконання бюджету, програм соціально-економічного й культурного розвитку територій і делегованих повноважень. Обласна та районна ради можуть висловити недовіру голові відповідної місцевої адміністрації, на підставі чого з урахуванням пропозиції органів виконавчої влади вищого рівня Президент України приймає рішення і дає його відповідній раді. 
У процесі управлінської діяльності на відповідній території місцеві державні адміністрації вступають у відносини із сільськими, селищними і міськими радами, їх виконавчими органами та сільськими, селищними і міськими головами. Вони сприяють у здійсненні радами власних повноважень місцевого самоврядування: у вирішенні питань економічного, соціального та культурного розвитку відповідних територій, зміцнення матеріальної та фінансової бази місцевого самоврядування; контролюють виконання наданих їм законом повноважень органів виконавчої влади, розглядають та враховують у своїй діяльності пропозиції депутатів, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб.
При розгляді питань, які зачіпають інтереси місцевого самоврядування, місцеві адміністрації повідомляють відповідні органи місцевого самоврядування про це і надають право участі цих органів і їх посадових осіб у проведенні відповідних засідань. Голови місцевих адміністрацій, їх заступники, керівники підрозділів або представники мають право бути присутніми на засіданнях органів місцевого самоврядування, бути заслуханими з питань, що їх стосуються. Місцеві державні адміністрації не мають права втручатися у здійснення органами місцевого самоврядування власних повноважень.
Для здійснення спільних програм місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування можуть укладати договори, створювати спільні органи та організації. З системі державно-управлінських відносин місцевих державних адміністрацій розглядаються також їх відносини з підприємствами, установами та організаціями, об'єднаннями громадян і громадянами.
Ефективність відносин місцевих державних адміністрацій визначається їх організаційним, правовим, кадровим та інформаційним забезпеченням.

58.	Структура місцевих державних адміністрацій

Як і будь-які органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації структурно упорядковані. Формування структур місцевих державних адміністрацій визначається постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 2000 р. №821 “Про упорядкування структури місцевих державних адміністрацій”. Постановою затверджений наступний примірний перелік управлінь, відділів та інших структурних підрозділів обласної державної адміністрації:
І. Відділи та інші підрозділи апарату облдержадміністрації:
-	організаційний відділ;
-	 відділ кадрової роботи та з питань державної служби;
-	 відділ роботи із зверненнями громадян;
-	 юридичний відділ;
-	 загальний відділ;
-	 відділ контролю;
-	 відділ бухгалтерського обліку;
-	 відділ взаємодії з правоохоронними органами;
-	 відділ з питань правоохоронної та мобілізаційної роботи;
-	 відділ інформаційно-комп’ютерного забезпечення;
-	 господарський відділ;
-	 пресслужба;
-	 відділ із питань режимно-секретної роботи.
ІІ. Управління, відділи та інші структурні підрозділи облдержадміністрації:
-	головне управління сільського господарства й продовольства;
-	 головне управління економіки;
-	 головне управління праці та соціального захисту населення;
-	 головне фінансове управління;
-	 управління промисловості,
-	 енергетики,
-	 транспорту та зв’язку;
-	 управління вугільної промисловості (утворюються в разі потреби);
-	управління капітального будівництва;
-	управління житлово-комунального господарства;
-	 управління містобудування та архітектури;
-	 управління з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи;
-	 управління освіти і науки;
-	 управління охорони здоров’я;
-	 управління культури;
-	 управління з питань молоді, спорту та туризму;
-	 управління у справах преси та інформації;
-	 управління з питань внутрішньої політики;
-	 управління державної ветеринарної медицини;
-	 управління з питань майна комунальної власності (за умови делегування радами повноважень з управлінням майном);
-	 управління з питань державних корпоративних прав (утворюються у разі потреби);
-	 відділ у справах національностей та міграції;
-	 відділ у справах релігій;
-	 інспекція державного технічного нагляду;
-	 інспекція якості та формування ресурсів сільськогосподарської продукції;
-	 служба у справах неповнолітніх;
-	 державний архів області.
Структура районних державних адміністрацій формується з врахуванням примірного переліку управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації, який включає:
І. Відділи та інші підрозділи апарату райдержадміністрації:
-	відділ організаційної і кадрової роботи;
-	 загальний відділ;
-	 відділ контролю;
-	 юридичний відділ;
-	 фінансово-господарський відділ;
-	 відділ з питань оборони та мобілізаційної роботи;
-	 відділ внутрішньої політики;
-	 відділ із питань режимно-секретної роботи.
ІІ. Управління, відділи та інші структурні підрозділи райдержадміністрації:
-	управління (відділ) сільського господарства і продовольства;
-	 управління економіки;
-	 управління праці та соціального захисту населення;
-	 фінансове управління;
-	 управління державної ветеринарної медицини;
-	 відділ з питань молоді та спорту;
-	 відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства;
-	 відділ освіти;
-	 відділ культури;
-	 відділ з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення;
-	 служба у справах неповнолітніх;
-	 архівний відділ.
Голови місцевих державних адміністрацій можуть утворювати управління, відділи та інші структурні підрозділи місцевих адміністрацій, не передбачені примірним переліком, в межах граничної чисельності, встановленого фонду оплати праці працівників і видатків на утримання відповідної державної адміністрації за погодженням із відповідним міністерством, іншими центральними органами виконавчої влади. Зазвичай вони керуються при внесенні таких змін необхідністю врахування таких чинників, як галузева структура господарства області (району), інституціональні перетворення, що мають місце на їх території.

59.	Правовий статус органів місцевого самоврядування
в системі державного управління

Однією з найважливіших ознак побудови демократичної держави є розвиток місцевого самоврядування.
Конституція України закріпила дві системи влади на місцях:
-	місцеві державні адміністрації, які є відповідними органами виконавчої влади ;
-	 місцеве самоврядування як публічну владу територіальних громад.
Поява й розвиток інституту місцевого самоврядування обумовлені усвідомленням суспільством того, що зміцнення державної влади в центрі не може бути ефективним і корисним для суспільства в цілому без її одночасної децентралізації первинних територіальних громад, об’єднаних певними спільними місцевими інтересами. Це також пов’язано з тим, що більшість звернень громадян до влади стосовно забезпечення різноманітних умов життєзабезпечення зосереджується на місцевому рівні і повинні тут вирішуватись. Прагнучи розвивати й зміцнювати демократичну, соціальну, правову державу, Конституція України (ст.7) закріпила принцип, згідно з яким “в Україні визначається та гарантується місцеве самоврядування”.
Місцеве самоврядування — це право та реальна здатність територіальної громади — жителів села чи добровільного об’єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста — самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції й законів України.
 Місцеве самоврядування є складовою частиною організації управління суспільством. На відміну від місцевого управління, місцеве самоврядування є діяльністю по забезпеченню потреб та інтересів місцевого населення. У політичному аспекті місцеве самоврядування розглядається як інститут парламентського режиму, специфічна форма реалізації публічної влади, відмінної як від держави, так і від об’єднань громадян.
Нормативне регулювання організації та діяльності місцевого самоврядування здійснюється внутрішнім правом кожної держави, а також відповідними актами міжнародного рівня, зокрема, Європейською Хартією місцевого самоврядування. Зазначена Хартія визначила принципи, основні напрями місцевого самоврядування, його співвідношення з місцевим управлінням. 
Правовою основою місцевого самоврядування в Україні є Конституція України, яка закріпила систему місцевого самоврядування, його фінансову та матеріальну базу, роль територіальної громади, фінансові гарантії місцевого самоврядування з боку держави та роль місцевого самоврядування як гаранта прав і свобод. Усі організаційні питання щодо діяльності органів місцевого самоврядування та їх повноважень врегульовуються законом "Про місцеве самоврядування в Україні“ (від 21 травня 1997 року),та закон України “Про службу в органах місцевого самоврядування”(4 липня 2001р.).
Основними рисами місцевого самоврядування в Україні є:
-	демократичний характер, здійснення на всіх щаблях адміністративно-територіального устрою держави (крім Автономної Республіки Крим), 
-	відсутність ієрархії між територіальними громадами, їх органами і посадовими особами,
-	 характер соціальної служби,
-	 фінансово-економічний,
-	 політичний характер,
-	 специфічний правовий статус.
Важливими ознаками будь-якого органу місцевого самоврядування є його правова, організаційна та фінансова автономія щодо інших органів місцевого самоврядування, а також державних органів. Суть правової автономії виражається у наявності в органів місцевого самоврядування власних повноважень, визначених Конституцією й законодавством. Організаційна автономія виражається в тому, що орган місцевого самоврядування має змогу сам визначати власну внутрішню структуру з тим, щоб вона відповідала місцевим потребам і забезпечувала ефективне управління. Фінансова автономія полягає у праві органів місцевого самоврядування на володіння й розпорядження власними коштами, достатніми для здійснення своїх функцій і повноважень.
Хоча місцеве самоврядування, його органи, згідно Конституції України, не входять до механізму державної влади, але це не означає його повної автономності від державної влади, державного управління. Місце та роль органів місцевого самоврядування в системі державного управління визначається структурою їх повноважень, що включають:
1)	власні (самоврядні) повноваження, здійснення яких пов’язане з вирішенням питань місцевого значення, наданням громадських послуг населенню;
2)	 делеговані повноваження (окремі повноваження органів виконавчої влади наданні законом органам місцевого самоврядування), здійснення яких пов’язане з виконанням функцій виконавчої влади на місцях.

60.	Система місцевого самоврядування в Україні

Система самоврядування включає:
-	первинний рівень самоврядування — село, селище, місто ;
-	 вторинний — район, область.
 Головним осередком місцевого самоврядування є села, селища й міста, де живуть люди і природним шляхом складають громади. 
Згідно ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальної громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, тобто через певний структурно-організаційний механізм, який іменується системою місцевого самоврядування. Закон “Про місцеве самоврядування в Україні” (ст. 5) до елементів системи місцевого самоврядування відносить: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні в місті ради, які створюються у містах із районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.
Суб`єктом і основним носієм функцій в системі місцевого самоврядування й повноважень є територіальна громада. Територіальна громада – це спільнота мешканців, жителів населених пунктів (сіл, селищ і міст), об`єднана загальними інтересами власного життєзабезпечення, самостійного, в межах законів, вирішення питань місцевого значення як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Територіальна громада села, міста є організаційною основою місцевого самоврядування. Територіальні громади сусідніх сіл можуть об`єднуватись в одну територіальну громаду і навпаки жителі, які входять до територіальної громади сусідніх сіл можуть виходити з неї й утворювати власну територіальну громаду.
Територіальні громади наділені чинним законодавством функціями і повноваженнями у різних сферах місцевого життя. Вони управляють майном, що є у комунальній власності і затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують відповідно до закону місцеві податки й збори; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, організують та ліквідують комунальні підприємства, установи та організації, здійснюють контроль за їх діяльністю та виконують інші функції, віднесені законом до їх компетенції.
Територіальна громада функціонує безпосередньо, через органи і посадових осіб місцевого самоврядування Формами прямої (безпосередньої) місцевої демократії є місцеві вибори, місцеві референдуми, консультативні опитування, загальні збори громадян за місцем проживання, місцеві ініціативи і громадські слухання. Представницькими органами місцевого самоврядування в територіальних громадах є сільські, селищні і міські ради, які складаються з депутатів, обраних жителями сіл, селищ, міст. Ради наділені функціями й повноваженнями, які є основою для їх практичної діяльності, працюють за принципом розподілу повноважень, мають визначену виключну компетенцію у визначених організаційних, контрольних і нормативних питаннях. Сільські, селищні і міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення, які є обов`язковими на підвідомчій території.
Для реалізації рішень сільських, селищних і міських рад та здійснення інших завдань виконавчо-розпорядчого характеру створюються виконавчі органи рад. Це – виконавчі комітети, відділи, управління та інші виконавчі органи. Виконавчі органи рад наділені власними та делегованими повноваженнями. Власні (самоврядні) повноваження стосуються сфер соціально-економічного й культурного розвитку, планування та обліку, фінансів, цін тощо і полягають у встановленні порядку діяльності суб`єктів правовідносин, підготовці проектів документів на розгляд відповідної ради і т.д. Делегованими повноваженнями виконавчих органів сільських, селищних і міських рад є повноваження, які належать до сфери виконавчої влади і передаються виключно цим органам для реалізації її виконавчо-розпорядчих функцій.
Головною посадовою особою територіальної громади є сільський, селищний і міський голова, який обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування строком на чотири роки. Він очолює відповідну раду та її виконавчий орган. У своїй діяльності сільські, селищні та міські голови підзвітні, підконтрольні та відповідальні перед територіальними громадами, які їх обрали, перед своїми радами, а з питань здійснення виконавчими органами рад повноважень органів виконавчої влади – підконтрольні відповідним місцевим адміністраціям.
Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад, сіл, селищ і міст, є районні та обласні ради. Як вторинний, інтегральний рівень місцевого самоврядування, вони покликані захищати інтереси місцевого самоврядування перед районними та обласними державними адміністраціями. Районні і обласні ради наділені власними й делегованими їм територіальними громадами сіл, селищ і міст повноваженнями. До власних повноважень відносяться: затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку, контроль за їх виконанням; ухвалення районних та обласних бюджетів, що формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами, або для виконання спільних проектів, вирішення інших питань, віднесених до їх компетенції. Делеговані повноваження здійснюються за взаємною згодою (через укладання договорів, прийняття рішень) органів самоврядування первинного й вторинного рівнів. Районні та обласні ради не мають своїх виконавчих органів. Їх діяльність забезпечує виконавчий апарат рад, який очолюється головами цих рад. Голови обираються районними та обласними радами.
Органічним доповненням місцевого самоврядування є органи самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні та ін.), які утворюються за ініціативи жителів сіл, селищ і міст із дозволу відповідних рад. Вони діють в межах Конституції й законів України, статутів територіальних громад, регламентів відповідних рад і забезпечують реалізацію актів місцевих референдумів, підтримку зусиль органів місцевого самоврядування, здійснення громадських ініціатив.
Органи місцевого самоврядування для більш ефективного здійснення своїх повноважень, захисту інтересів територіальних громад можуть об`єднуватись в об`єднання, асоціації або входити до відповідних міжнародних асоціацій.
Концепцією адміністративної реформи передбачається трансформація низової ланки системи адміністративно-територіального устрою шляхом добровільного об`єднання на основі діючих положень Конституції України адміністративно-територіальних одиниць для забезпечення формування реального суб`єкта місцевого самоврядування – такої територіальної громади (комунального об`єднання територіальних громад), яка мала б необхідні фінансові та матеріальні можливості для надання населенню повноцінних державних громадських послуг.

61.	Реформування організаційних структур державного управління
за Концепцією адміністративної реформи в Україні

Динамічність об’єктів управління обумовлює необхідність постійного удосконалення, зміни його організаційної структури. Для посткомуністичних країн це каталізується необхідністю пристосування системи органів державної влади до нового типу економічної системи, переходу від ететичної до ринкової економіки. Разом з тим, побудова демократичного громадянського суспільства, необхідність розширення співпраці з світовою спільнотою породжує потребу у здійсненні децентралізації управління, розширенні прав місцевих органів виконавчої влади, більш чіткому окресленні відносин між гілками влади, а також органами державної влади й суб’єктами господарювання.
Реформування організаційних структур державного управління здійснюється в процесі реалізації адміністративної реформи в Україні.
Визначені у Концепції адміністративної реформи в Україні заходи реформування організаційних структур виконавчої влади грунтуються на таких, вироблених світовою практикою, принципових засадах функціонування виконавчої влади: пріоритетність законодавчої регламентації функцій, повноважень та підпорядкованості органів виконавчої влади; незалежність здійснення функцій та повноважень виконавчої влади від органів законодавчої і судової влади у межах, визначених законодавством; здійснення внутрішнього та судового контролю за діяльністю органів виконавчої влади  та їх посадових осіб, насамперед, з позиції забезпечення поваги до особи та справедливості, а також постійного підвищення ефективності державного управління; відповідальність органів виконавчої влади, їх посадових осіб за свої рішення, дії чи бездіяльність перед громадянами, права яких були порушені; запровадження механізму контролю за функціонуванням виконавчої влади з боку суспільства через інститути парламентської і прямої демократії; принципи ефективності, відкритості та доброчесності в роботі уряду та інших органів виконавчої влади.
Концепцією адміністративної реформи в Україні визначені такі напрямки реформування організаційних структур виконавчої влади:
-	реформування Кабінету Міністрів України – вищого органу в системі органів виконавчої влади;
-	 реформування системи центральних органів виконавчої влади;
-	 реформування місцевих органів виконавчої влади.

62.	Реформування Кабінету Міністрів України

Стратегічною метою реформування Кабінету Міністрів України є забезпечення максимально повного й точного втілення в життя конституційного статусу Кабінету Міністрів як вищого органу в системі органів виконавчої влади України. Згідно з цим  Кабінет Міністрів повинен стати  центром державного управління, ефективність роботи якого грунтується на підтримці парламенту Президента України.
Концептуальною основою реформування уряду є законодавче визначення таких основоположних напрямів його діяльності, як:
-	вироблення стратегічного курсу виконавчої влади щодо здійснення внутрішньої та зовнішньої політики держави;
-	 розроблення проектів законодавчих актів та  підзаконної нормативно-правової бази на виконання Конституції і законів України, актів Президента України;
-	 ефективне управління державними фінансами та державним майном і контроль за їх використанням;
-	 спрямування й координація діяльності органів виконавчої влади та її орієнтація переважно на забезпечення прав і свобод громадян та надання їм державних послуг.
Реформування Кабінету Міністрів передбачає:
-	законодавче впровадження принципу, за яким в системі органів виконавчої влади не може бути органів, які б не були безпосередньо чи опосередковано не підпорядковані уряду;
-	 посилення ролі Кабінету Міністрів у законодавчому процесі;
-	 здійснення організаційних змін у Кабінеті Міністрів та його апараті.

63.	Реформування центральних органів виконавчої влади (ЦОВВ)

Вихідними концептуальними засадами реформування ЦОВВ є визнання необхідності, 
по-перше, врахувати об’єктивні тенденції мінімізації втручання держави в особі органів виконавчої влади в життєдіяльність суспільства, особливо в діяльність господарюючих суб’єктів; 
по-друге, переорієнтувати діяльність цих органів із виключно адміністративно-розпорядчих функцій на надання державних управлінських послуг громадянам та юридичним особам, а також забезпечити дію принципу верховенства права;
 по-третє, зберегти за виконавчою владою достатні важелі управління соціально важливими процесами, які потребують державного втручання.
Комплекс заходів реформування ЦОВВ спрямований на: 
1)	уточнення та зміну функцій ЦОВВ, перегляд їх статусу, і на цій основі – оптимізацію кількісного складу ЦОВВ;
2)	 забезпечення провідної ролі міністерств серед інших підвідомчих Кабінету Міністрів органів як головних суб’єктів вироблення і реалізації урядової політики в тій чи іншій сфері; 
3)	 підвищення ролі міністрів як політичних діячів і відокремлення статусу міністрів від статусу державних службовців; 
4)	 запровадження нових форм і процедур діяльності ЦОВВ та відповідних організаційних структур.

64.	Реформування місцевих органів виконавчої влади

Метою реформування місцевих органів виконавчої влади є:
-	підвищення ефективності здійснення державної політики уряду на територіальному рівні;
-	 спрямування їх діяльності на забезпечення реалізації прав і свобод громадян, розширення видів державних (управлінських) послуг та підвищення їх якості;
-	 гармонійне поєднання загальнодержавних та місцевих інтересів з урахуванням особливостей територіального розвитку;
-	 сприяння становленню розвитку місцевого самоврядування на основі його чіткого функціонального розмежування з повноваженнями виконавчої влади.
Згідно з Концепцією адміністративної реформи у діяльності обласних державних адміністрацій має бути підвищена ефективність контрольно-наглядових функцій за додержанням Конституції й законів, а  також щодо здійснення державного управління і місцевого самоврядування з одночасним посиленням у діяльності районних державних адміністрацій значення розпорядчо-виконавчих функцій.
В напрямку реформування територіальних органів центральних органів виконавчої влади ставиться завдання забезпечити чіткі субординаційні зв’язки між цими органами та органами виконавчої влади вищого рівня.

65.	Концептуальні засади реформування місцевих органів влади та напрямки муніципальної (комунальної) реформи

Одним з важливих напрямків адміністративної реформи в Україні є формування на регіональному й місцевому рівні демократичної, гнучкої та ефективної організації управління. Це передбачає перебудову системи місцевих органів виконавчої влади та системи місцевого самоврядування, подальшу децентралізацію управління, підвищення ролі місцевого самоврядування у вирішенні питань як місцевого так і загальнодержавного значення. 
В концептуальному плані нова система управління має базуватись на таких засадах: 
а) дотримання встановлених Конституцією України вимог щодо територіальної організації влади на місцях які передбачають поєднання прямого державного управління на регіональному рівні; 
б) поєднання питань адміністративної та муніципальної реформ із підвищення ефективності механізму надання громадянам державних і муніципальних послуг та покращення їх якості; 
в) утвердження територіальних громад як первинних суб’єктів  місцевого самоврядування; 
д) належного політико-правового, фінансово-економічного та організаційного забезпечення здійснення функцій та повноважень у системі місцевого самоврядування в межах визначених Конституцією та законами України; 
е) законодавчого розмежування сфер компетенції органів виконавчої влади та місцевого самоврядування й основних самоврядних повноважень між органами місцевого самоврядування різного територіального рівня; 
ж) законодавчого закріплення інституту служби в органах місцевого самоврядування та встановлення гарантій діяльності службовця; 
з) запровадження механізмів державної підтримки розвитку місцевого самоврядування.
Для реформування системи управління на даних засадах адміністративна реформа у вертикальній площині передбачає муніципальну (комунальну) реформу. Необхідність здійснення муніципальної реформи обумовлена такими основними причинами:
-	недосконалістю й суперечливістю правової бази розвитку місцевого самоврядування; 
-	нечіткістю визначення статусу органів виконавчої влади й розмежування їх функцій і повноважень з органами місцевого самоврядування; 
-	відсутністю достатніх правових підстав для формування первинного суб’єкта місцевого самоврядування, яким за Конституцією й законом є територіальна громада; 
-	відсутністю належних організаційно-правових передумов формування фінансово-економічної бази органів місцевого самоврядування, яка б давала їм змогу належним чином реалізувати закріплені за ними повноваження та функції.
Здійснення муніципальної реформи передбачається в рамках адміністративної реформи з метою поетапного вирішення таких масштабних завдань як:
-	законодавче, ресурсне (фінансово-економічне) і експериментальне забезпечення трансформації існуючої організації територіального устрою та системи місцевого самоврядування; 
-	трансформація низової ланки системи адміністративно-територіального устрою України (село, селище та місто), формування комунальних об’єднань територіальних громад, розмежування сфери відповідальності, щодо надання державних та громадських послуг місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування на різних територіальних рівнях управління; 
-	трансформація територіального устрою України з метою оптимізації структури управління на регіональному рівні, наближення прийняття управлінських рішень до населення, запровадження нових фінансових механізмів.
Забезпечення реалізації основних напрямків муніципальної реформи передбачає:
-	визначення організаційних зв’язків між державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування у процесі здійснення відповідних функцій та делегованих повноважень;
-	 формування територіальних об’єднань територіальних громад – нових суб’єктів місцевого самоврядування на основі утвердження територіальної громади як головного елемента системи місцевого самоврядування та встановлення організаційних зв’язків між структурними елементами комунального об’єднання територіальних громад і територіальними громадами населених пунктів;
-	 забезпечення переходу до нового розуміння функцій публічної влади, які за своїм змістом спрямовуються на надання державних та громадських послуг;
-	 перерозподіл функцій та повноважень між місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування на основі: установлення переліку державних та громадських послуг, їх класифікації; визначення переліку послуг, що надаються за рахунок бюджетних коштів і на платній основі; розмежування сфери відповідальності щодо надання державних та громадських послуг місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на регіональному рівні; удосконалення формування матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування та економічних механізмів його функціонування.

66.	Суть та особливості організаційної структури державного органу

Наявність структури – невід’ємний атрибут усіх реально існуючих систем, в тому числі організаційних, до яких належать органи державної влади й органи місцевого самоврядування. 
Державний орган (громадянин або колектив громадян) – це відносно відокремлена частина єдиної системи органів державної влади, побудованої за конституційним принципом розподілу влади, який створюється у певному, визначеному законом, порядку і здійснює завдання та функції на підставі державновладних повноважень, власної компетенції: його особовий склад об’єднується правовими зв’язками в одне ціле (якщо це не одноособовий орган) і діє на певній території за допомогою визначених форм організації та методів діяльності. 
Організаційна структура державного органу (организационная структура государственного органа, state board organization structure) – від лат. structura) – будова, розташування, порядок - це сукупність структурних елементів (підрозділів, посадових осіб тощо) та взаємозв’язок між цими структурними елементами.
Структура сприяє збереженню стійкого стану системи тому надає їм цілісності. Стосовно системи структура є показником її зорганізованості.
Переходячи від абстрактної категорії “структура” до поняття “організаційна структура державного органу”, слід мати на увазі, що об’єктом структуризації, наприклад у державній установі, може виступати сама організація (структура організації), окремі її підрозділи, керівний апарат (структура керівництва) і кожен елемент як самої організації, так і її апарату управління, якщо розглядати їх окремо (структура кадрів державної організації, структура технічних засобів, структура методів управління, структура функцій управління та т. ін.).
Усі організації відносяться до класу систем управління, структура яких є сукупністю ланок та рівнів управління. Між ними встановлюється підпорядкованість та взаємозв’язок.
Ланка управління – це самостійний елемент структури управління, який виконує одну чи декілька функцій управління. Наприклад, в державному органі – це може бути відділ, або окремий державний службовець. До ланки управління слід відносити також керівників, що здійснюють регулювання та координацію діяльності декількох структурних підрозділів, наприклад, керівників управління (відділу).
Рівень управління – це послідовність підпорядкування одних ланок управління іншим, знизу догори. В основі створення рівнів управління лежить властивість ієрархії, якою володіють складні динамічні системи, та відносини детермінації. Структури управління організацій (установ та підприємств) будуються як багатоповерхові споруди з декількох послідовно розташованих рівнів ієрархії управління. Кількість сходин (або рівнів) управління визначає тип структури з точки зору її складності. Залежно від цього організаційна структура може бути, наприклад, дворівнева, трьохрівнева та т. ін. 
Важливим елементом структури державного органу є внутріструктурні зв’язки. Вони складають інформаційну основу управління. За їх допомогою передається інформація між керівниками та структурними підрозділами, досягається взаєморозуміння між учасниками управлінських процесів та здійснюється координація управлінської діяльності.
Сьогодні серед фахівців немає єдиної точки зору стосовно видів зв’язків між елементами структури державного органу. Однак у більшості випадків прийнято вирізняти вертикальні та горизонтальні зв’язки. В основі вертикальних зв’язків лежать відносини детермінації, тобто підпорядкованості. Зв’язки типу детермінації встановлюються між керівниками, структурними підрозділами та окремими працівниками органу в тих випадках, коли одні з них мають право віддавати розпорядження, а інші повинні їх виконувати. Вертикальні зв’язки встановлюються між керівниками та їх підлеглими. Горизонтальні зв’язки базуються на відносинах інтердепенції (взаємозв’язку, взаємозалежності) або констеляції (опосередкованої залежності) та встановлюються між рівноправними керівниками і структурними підрозділами, які тісно взаємодіють у процесі управлінської діяльності.
Організаційні структури державного органу різноманітні. Ця різноманітність ще більш посилюється, якщо прийняти до уваги різницю в розмірах, складності та сфері діяльності реального об'єкта (державної установи). Однак, незалежно від різноманітності реальних об’єктів, систем управління ними, в їх побудові можна спостерігати наявність постійних зв’язків, закономірностей.

67.	Лінійна, функціональна та лінійно-функціональна
структуру державного органу.

Залежно від типів зв’язків між елементами відрізняють лінійну, функціональну та лінійно-функціональну структуру державного органу.
Лінійна структура державного органу створюється на основі побудови апарату управління тільки із взаємопідлеглих елементів, у вигляді ієрархічної драбини. Ланки кожного низового рівня знаходяться у відношенні безпосередньої лінійної підлеглості до керівника наступного, більш високого рівня. Кожний працівник у лінійній структурі підлеглий та підзвітний тільки одному керівникові і тому пов’язаний з вищестоящим підрозділом державного органу тільки через нього. Таким чином, в апараті державного органу створюється ієрархія підлеглості та відповідальності, що є при лінійній структурі єдиним та домінуючим типом організаційних відносин.
Лінійна структура державного органу (линейная структура, linear structure) формується за принципом єдиноначальності. Це, коли одна особа сконцентровує у своїх руках керівництво усією сукупністю операцій, що мають одну мету, і єдності розпорядництва - тобто передачі обов’язкових для виконавства команд кожній з ланок одного рівня тільки від одного керівника. 
Лінійний керівник кожної з структурних ланок відповідає за принципом єдиноначалля за весь обсяг діяльності того підрозділу, який йому підлеглий, та поряд із загальним керівництвом здійснює виконання всіх функцій управління на об’єкті, який йому доручено . Це веде до централізації повноважень стосовно прийняття стратегічних та поточних рішень. Інформація при цьому передається тільки за двома взаємопов’язаними напрямками – зверху вниз та знизу наверх згідно управлінської ієрархії, без охоплення горизонтальних комунікацій.
Лінійна структура є логічно найбільш стрункою та формально вираженою, але разом із тим найменш гнучкою. Її використання має сенс тоді, коли коло завдань, що вирішується, мале, завдання достатньо нескладні і можуть буди вирішені у прилеглих вищестоящих ланках. Тому лінійна структура орієнтує керівників в основному на вирішення оперативних питань та на отримання поточних ефектів. Як правило, вона чітко функціонує при стабільних завданнях, виконанні операцій, що повторюються, але важко пристосовуються до нових цілей. Головний недолік лінійної структури – слабка координація ланок, підлеглих одному керівникові, а також те, що керівник повинен бути компетентним в усіх питаннях роботи підлеглих йому ланок.
Функціональна структура державного органу  будується на основі поділу управлінської праці. Сутність поділу праці полягає в тому, що кожна ланка даної системи управління здійснює визначену функцію.
Функціональна спеціалізація значно підвищує ефективність діяльності державного органу. Замість універсальних керівників, що мають розбиратися у виконанні всіх функцій управління, з’являється апарат фахівців (функціонерів), компетентних у своїй сфері, які мають штат співпрацівників, що відповідають за доручену ділянку роботи. При такій структурі функціональні керівники спеціалізуються на виконанні окремих функцій управління: один відповідає за планування, інший за логістику, третій за бух облік тощо. Керівні вказівки стають більш кваліфікованими, але порушується принцип єдності розпорядництва, так як нижестоячі ланки не знають, чиї розпорядження виконувати в першу чергу, а також, як їх узгоджувати між собою.
Функціональна структура управління сприяє кращому вирішенню окремих завдань, в той же час вона розриває управлінський процес, який є єдиним за своєю природою. Недоліки функціональних структур проявляються особливо тоді, коли вирішуються питання перспективного розвитку організації.
На практиці найбільшого розповсюдження отримала організаційна структура, яка має назву лінійно-функціональна (або лінійно-штабна), що є поєднанням лінійного та функціонального управління. Штаб – це вираз, що був узятий з воєнної термінології. Уперше лінійно-шабні структури були запропоновані Файолем. За основу бралася лінійна структура. Штабні служби повинні були призначатися для вивчення відповідних проблем із цілями надання допомоги лінійному керівництву при прийнятті рішення. Необхідність у допомозі фахівців може виникнути на будь-якому з рівнів управління.
Лінійно-функціональна структура забезпечує новий поділ праці, при якому лінійні ланки управління покликані приймати рішення та розпоряджатися, а функціональні – консультувати, інформувати, планувати, тобто збирати інформацію, що може допомогти лінійному керівникові при прийнятті рішень. При цьому зв’язки “керівник – підлеглий” будуються за ієрархічною лінією таким чином, щоб кожен працівник був підзвітний тільки одній особі. Керівники функціональних підрозділів здійснюють методичне керівництво реалізацією функцій управління та впливають на підрозділи при формальній відсутності розпорядницьких прав. Штаби готують кваліфіковані управлінські рішення, але затверджує та передає їх на нижчі рівні лінійний керівник.
Лінійно-штабні структури довгий тривалий період мали домінуюче значення при побудові організаційних структур управління підприємствами й установами. Вони особливо ефективні для організацій, які функціонують в стабільному режимі, мають рівномірний розвиток, не мають поважних впливів з боку оточуючого середовища. Горизонтальні зв’язки в таких випадках встановлюються на відносно тривалий час і їх регулювання не потребує додаткових утручань вищестоящих органів управління. Однак при появі нових нестандартних проблем, значна частина яких потребує прийняття творчих рішень (спільними зусиллями фахівців різних підрозділів), порушується стабільність функціонування системи управління. При їх виникненні буває необхідно перерозподілити горизонтальні зв’язки, або знову їх сформувати. В умовах трансформації економіки принципове значення має гнучка й динамічна система між функціональної координації та підпорядкування різнорідних зусиль окремих ланок для досягнення конкретної поставленої мети. При вирішенні проблемних завдань функціонування організації (пов’язаних із переорієнтацією цілей або зміною шляхів їх досягнення) лінійно-функціональна структура управління стає неефективною. 

68.	Нові види організаційних структур.

З розвитком організацій, більшою залежністю їх від оточуючого середовища та необхідністю адаптування до змін з’явилися нові види організаційних структур, серед яких найбільш розповсюджені програмно-цільові, матричні та дивізіональні.
Програмно-цільова організаційна структура – особливий тип структури, подібний до лінійно-функціональної структури, доповнює її, але не є ідентичним їй. Сутність та призначення програмно-цільових структур визначається комплексним підходом до організації як об’єкту управління, який розглядається як єдина цілісна система з орієнтацією на виявлення в ній взаємозв’язків та взаємозалежностей, направлених на досягнення кінцевої мети системи. Реалізація поставленої мети забезпечується шляхом виконання відповідними операційними (тими, що здійснюють основну діяльність) та управлінськими ланками комплексу робіт та заходів. Цей комплекс є програмою, в якій заздалегідь виявлені обсяг, якість та термін виконання.
Основу програмно-цільової структури складає спеціальний орган (підрозділ), який призначений для формування, координування та регулювання усіх горизонтальних зв’язків, які відносяться до даної програми. Цей орган, що інтегрує горизонтальні зв’язки залежно від конкретних умов функціонування та змісту програм, може мати різний склад. Його функції, повноваження та відповідальність виявляються статусом особи, що його очолює та здійснює процес управління програмою, - керівника програми. Відповідно до повноважень та відповідальності, якими наділений керівник програми, розрізнюють наступні основні організаційні варіанти побудови програмно-цільових структур: координаційну структуру, проектну або продуктову структуру, змішану структуру.
При програмно-цільовій структурі координаційного типу керівник програми та підлеглі йому працівники відіграють лише допоміжно-координаційну роль, послугують додатковим інструментом для забезпечення більш оперативної та збалансованої взаємодії між співвиконавцями проекту. Керівники програми при цьому практично не наділяються правами прийняття рішень і несуть лише часткову відповідальність за виконання програми. Ця система достатньо ефективна в умовах великої кількості програм з нескладною кооперацією підрозділів, при виконанні яких на перший план виходять питання підвищення оперативності та комплексності їх виконання.
При проектній або продуктовій структурі на керівника програми покладається вся відповідальність за якість і терміни виконання робіт. У зв’язку з цим він отримує всі права розпорядництва (виконавці програми переходять у повну підлеглість керівника). При цьому всередині програмно-цільової структури формується традиційна лінійно-функціональна структура. Застосування цього варіанту доцільне в тому випадку, коли організація виконує обмежену кількість складних, програм, які потребують високої якості, суттєво відрізняються між собою, на виконанні кожної з них зайнятий окремий колектив працівників, який не бере участі в інших програмах. Така структура, за рекомендацією фахівців, може бути використана в організаціях, що вирішують вузьке коло складних питань (наприклад, цей тип структури може бути застосований в державних відомствах та комітетах).
При змішаному варіанті організації програмно-цільової структури на керівника програми покладається вся повнота функціонального керівництва, але він не має права безпосереднього розпорядження працівниками. Це означає, що всі рішення, які стосуються сутності, якості та термінів виконання робіт, приймає керівник програми, а організацію реалізації цих рішень забезпечують безпосередні керівники виконавців відповідно діючій лінійно-функціональній структурі управління. Такий варіант організації програмно-цільової структури доцільний в тих випадках, коли в організації одночасно виконуються невелика кількість складних, відповідальних і високозатратних програм довгострокового характеру та безліч менш складних і довгострокових робіт.
В кожному окремому випадку використання чистої продуктової, програмної, змішаної або координаційної системи управління програмою повинно бути обґрунтовано конкретними умовами організації.
Перерозподіл функцій поміж органами лінійно-функціональної і програмно-цільової структур призводить до виникнення матричної схеми, яка застосовується зараз у цілому ряді організацій, в тому числі таких, що здійснюють інноваційну діяльність. При матричній схемі організаційної структури виконавець має двох або більше керівників, яким він підлеглий. Виконавець (за програмою або проектом) знаходиться в точці перетину міжфункціональних зв’язків, які регулюються як керівником програми, так і лінійними керівниками. Цей перетин організаційних зв’язків надає організаційній структурі матричний характер. Із матричної моделі видно, що взаємодія лінійно-функціональної та програмно-цільової структур зберігає всю сукупність інформаційних зв’язків, притаманних механізму управління, та не суперечливих принципу єдиноначалля, так як вертикально-лінійне керівництво функціональними органами обох структур зберігається за одними тими ж рівнями управління.
Матрична організаційна структура управління надійна і стійка при виконанні таких робіт, які встановлені і повторюються, як і лінійно-функціональна схема, і в той же час мають спеціальний механізм з координації функціональних і міжфункціональних зв’язків по досягненню цілей, що змінюються.
Матричний тип структури управління використовується в організаціях зі складним характером робіт, а також для забезпечення висококваліфікованих послуг та експертизи в галузі науки й техніки. 
До ієрархічного типу організаційної структури належить також так звана дивізіональна структура (від англ. слова division – відділення). Такий тип структури характеризують часто як поєднання централізованої координації з децентралізованим управлінням (децентралізація при збереженні координації та контролю). Ключовими фігурами при управлінні організаціями з дивізіональною структурою стають не керівники функціональних підрозділів, а менеджери. При цьому здійснюється структуризація організації за критеріями продуктової, споживацької, регіональної спеціалізації. Такий підхід, на думку деяких авторів, забезпечує більш тісний взаємозв’язок виробництва зі споживачем, суттєво прискорюючи його реакцію на зміни, що здійснюються в зовнішньому середовищі, проте це призводить до зростання ієрархічності. Дублювання функцій управління на різних рівнях у кінці кінців приводить до зростання управлінського персоналу та коштів на його утримання. 
Структура державного органу може формуватися з урахуванням охарактеризованих видів структур управління організаціями, а також відомих та впроваджених у практиці управління підходів та методів їх проектування. 

69.	Підходи  побудови організаційних структур державного органу

Найбільш розповсюдженими є класичний, біхевіоральний (поведінковий), ситуаційний, системний, системно-цільовий підходи до побудови організаційної структури.
Побудова організаційної структури державного органу в рамах класичного підходу передбачає чітке формулювання цілей, що ставляться перед установою. Організаційна структура установи розглядається при цьому підході як машина, що необхідна для вирішення конкретних задач шляхом установлення завдань структурним підрозділам та окремим працівникам. Вважається, якщо більш конкретно встановлені завдання, то вони можуть бути краще виконані.
Суть біхевіорального (поведінкового) підходу полягає в тому, що організаційна структура розглядається як соціальний організм і основна увага звертається на соціальну роль працівників колективу установи. Об’єктом управління при цьому є мотивація праці службовців, взаємовідносини в малих групах, групова та міжгрупова поведінка, задоволення соціально-економічних потреб членів трудового колективу тощо. 
Ситуаційна концепція виникла на основі класичного та біхевіорального підходів. Її представники вважають, що при побудові структури організації необхідно враховувати конкретну ситуацію, в якій буде діяти ця організація. До ситуаційних факторів, які треба враховувати, вони віднесли: тип технології та обсяг робіт, орієнтацію на нововведення, характер та важливість вирішуваних завдань, національні традиції та т. ін.
Системний підхід розглядає організаційні структури як складні соціально-економічні системи, складові частини яких володіють такими якісними рисами, які можуть бути загубленими при відділенні їх від організаційної структури, а структури в цілому мають такі суттєві риси, які не притаманні їх окремим складовим. Відмінними особливостями цього підходу є те, що організаційна структура державного органу розглядається як складова частина більш великої організаційної системи; вона сама є складною соціально-економічною системою, а її складові частини мають свої власні цілі. 
Системно-цільовий підхід пропонує багатоаспектний розгляд організаційних структур: складу елементів та відносин між ними; частин організаційних структур управління більш великих систем, таких, як міністерства; елементів складних соціально-економічних систем, включно з членами трудових колективів державних установ.
Необхідність формування нових організаційних структур виникає в таких випадках, як: 1) створення нової організації; 2) реструктуризація старої організації; 3) зміни в підходах та методах управління організацією; 4) зміни напрямку діяльності організації тощо. 

70.	Методи побудови організаційних структур державного органу.

В наш час існує досить багато методів побудови структур управління, які використовуються в різноманітних методичних підходах. Найбільш поширеними методами є:
-	досвідний, 
-	експертний, 
-	аналогій, 
-	нормативний, 
-	параметричний, 
-	технологічний, 
-	структуризації цілей, 
-	економіко-математичного моделювання, 
-	імітаційного моделювання. 
Досвідний метод припускає вивчення рішень аналогічних задач в інших організаціях, внесок пропозицій на основі аналізу ситуацій, що відбулись та орієнтування на колективний досвід різних працівників.
Експертний метод також базується на досвіді фахівців, які добре знають сутність вирішуваних завдань, володіють достатньою інформацією про дійсні обставини даної організації та вільні у висловленні своєї думки.
Метод аналогій полягає в застосуванні організаційних форм та механізмів управління, що виправдали себе в організаціях із подібними характеристиками (характером вирішуваних питань, послуг, типом технології, обсягом виконуваних робіт та т. ін.) стосовно організації, що проектується. На основі методу аналогій формуються типові рішення; схеми організаційних структур, типові положення про підрозділи, посадові інструкції. 
Нормативний метод базується на використанні при побудові організаційної структури цілого ряду нормативів, серед яких можна вирізнити такі, як: норма керованості – відношення між кількістю керівників та підлеглих; граничні величини службовців для формування з них самостійних відділів, бюро, груп; нормативна чисельність персоналу за функціями управління та ін.
Параметричний метод використовується в тих випадках, коли систему управління можна описати за допомогою взаємопов’язаних параметрів, які характеризують керований об’єкт та керуючу систему (апарат управління).
Технологічний метод (або метод формування організаційної структури на основі технологічного процесу реалізації задач управління) передбачає виконання роботи по створенню необхідних структур в наступній послідовності: визначення цілей і завдань, а також функцій, які виконуються державним органом; виявлення обсягу необхідної інформації та характеру її носіїв; установлення стандартного переліку робіт та операцій по кожній з функцій управління, а також алгоритмів їх реалізації, розрахунок на основі встановлених норм трудомісткості виконання управлінських робіт за окремими функціями управління; розподіл завдань і функцій між підрозділами структури управління.
Метод структуризації цілей передбачає розробку системи цілей організації включно з їх кількісним та якісним формулюванням та наступний аналіз організаційних структур із точки зору відповідності їх системі цілей.
Метод економіко-математичного моделювання (зокрема, організаційно-економічного та імітаційного) передбачає здійснення послідовно формалізованого опису розташування структурних елементів відповідного функціонального призначення, а потім – опису взаємодії цих елементів.
В основі організаційно-економічного моделювання лежить розробка графічних та математичних відображень розподілу прав і відповідальності, зв’язків між підрозділами й посадами, потоків інформації. Імітаційне моделювання передбачає побудову та використання моделей, які характеризують динаміку окремих показників об’єкту управління, взаємопов’язаних у вигляді системи моделей, кожна з яких показує зміни окремих параметрів, що відбуваються під впливом зовнішніх факторів або зрушень у співвідношенні елементів в об’єкті управління.
В українській практиці побудови структури управління державною установою – органів державної виконавчої влади та місцевого самоврядування – найчастіше використовується лінійно-функціональна схема побудови державного органу з підключенням до неї програмно-цільових ланок (які найчастіше називають комітетами). 
При формуванні організаційної структури державного органу необхідно враховувати такі вимоги до неї: оптимальність (невеликі підрозділи з висококваліфікованим персоналом, невелика кількість рівнів керівництва, наявність груп спеціалістів, орієнтація на конкретний об’єкт управління, висока продуктивність), надійність (забезпечення гарантії достовірності передачі інформації, безперебійності зв’язку), оперативність (недопущення негативних незворотних дій), стійкість (незмінність основних властивостей структури при різних зовнішніх змінах), гнучкість (здатність змінюватись відповідно до змін зовнішнього середовища), економність (досягнення ефекту при мінімізації затрат на управлінський апарат).

71.	Державний орган як об’єкт організації

Державний орган є системно організованим. Йому притаманні загальні функції і цілі, єдність принципів утворення, побудови й діяльності; структурна єдність; співпорядкованість та інші ієрархічні зв’язки та відносини; прийняття суворо обумовлених управлінських рішень, узгодження їх між собою. Організаційна структура державного органу – це лише один із компонентів організації. Крім неї організацію державного органу характеризують: цілеспрямоване управління як менеджмент, виконавча робота (як комбінація основних елементів), яка відноситься до конкретної ситуації (завдання, організація структури, організація процесів – структури+людини+техніки).
У науковій літературі поняття “організація” вживається в трьох значеннях:
 а) як об'єкт – міністерство, відомство, установа, підприємство і т. д.;
 б) як процес – функціонування, упорядкування, стан об'єкта і т. д.; 
в) як функція управління – діяльність, зв'язана зі створенням стану упорядкованості об'єкта й суб'єкта управління, тобто встановлення зв'язків (відносин) між ними. 
З точки зору сучасної теорії та практики управління державний орган – це організація, тобто об’єкт, який складається з групи людей, діяльність яких свідомо координується для досягнення спільної мети або цілей.
 Державні організації відрізняються від недержавних двома важливими відмінностями. 
Перша: в демократичному суспільстві особи, що відповідають за управління державною організацією, обираються або призначаються кимсь, хто був обраний (або призначений кимсь, хто був призначений якоюсь іншою обраною особою …). “Право” особи обіймати певну посаду безпосередньо чи опосередковано залежить від процесу обрання. 
Друга відмінність: держава користується певними правами примусу, яких позбавлені приватні компанії. Держава має право примусити вас сплачувати податки (якщо ви ухиляєтеся, вона може конфіскувати вашу власність і/або ув’язнити вас). Держава має право примусити молодих людей чоловічої статі проходити службу в збройних силах, отримуючи платню, нижчу від тієї, яка б схилила їх до добровільного проходження служби. Держава має право віддати вашу власність у громадське користування за умови, що вона виплатить рівноцінну компенсацію (це називається правом держави на примусове відчуження приватної власності).
Специфіка державних органів полягає в тому, що в результаті їх діяльності ми маємо різні рішення, що відносяться до різних сфер діяльності суспільства – це політичні, економічні, соціальні, міждержавні, екологічні та т. ін., які найчастіше приймають інформаційну форму (закони, постанови, розпорядження, довідки тощо). З іншого боку предметом праці в державних органах є інформація, яка є також одним з ресурсів цих органів. Подібні системи управління називають адміністративними. Адміністрація [лат. аdministratio управління, керівництво] – 1) управлінська діяльність державних органів; організаційна діяльність у сфері управління; 2) органи виконавчої влади держави; урядовий апарат; 3) посадові особи, керівний персонал якоїсь установи, підприємства; 4) розпорядники, відповідальні упорядкувачі чогось.
Орган держави – це певна державна інстанція, яка засновується державою, утворюється нею в установленому порядку і діє за її уповноваженням. Державні органи України характеризуються певними рисами. Будь-який орган представляє Україну як державу як усередині країни, так і ззовні. Державний орган діє за дорученням держави, яка законодавчо визначає його правовий статус. Орган Української держави є відносно самостійною частиною єдиної системи державних органів України, яка будується за принципом розподілу влади. Він виступає від імені держави і водночас від свого власного імені та посідає цілком певне місце в державному апараті.
Державний орган утворюється у порядку, встановленому Конституцією і відповідними законами. Зокрема, Верховна Рада України й Президент України обираються шляхом загальних виборів, склад Кабінету Міністрів формується Президентом України.
Залежно від власного правового статусу кожний з державних органів здійснює притаманні йому завдання та функції держави. У межах статусу державний орган виступає від імені держави та за її дорученням, є її офіційним представником.
Для здійснення власних завдань і функцій держава наділяє державні органи державно-владними повноваженнями, які закріплюються в окремому нормативному правовому акті і дають змогу здійснювати державну владу в трьох її формах: законодавчій, виконавчій та судовій. За допомогою цих повноважень визначаються конкретні права і обов’язки державних органів, у межах яких вони вправі реалізувати надані їм права, приймати відповідні акти, які є обов’язковими до виконання підпорядкованими органами, службовими особами й громадянами, а також здійснювати контроль за їх виконанням.
Владні повноваження передбачають: утворення державного органу у встановленому порядку; вид його державної діяльності; загальнообов’язкову силу його актів. Владні повноваження притаманні також органам місцевого самоврядування, проте вони не мають державного характеру і не здійснюються від імені Української держави.
Державно-владні повноваження, що закріплюються у компетенції відповідних державних органів, визначаються на основі встановлених законом чи іншим правовим актом предметів відання, прав і обов’язків, які необхідні їм для виконання їхньої діяльності. Компетенція цих органів визначається Конституцією України, законами України, указами Президента України, окремими постановами Кабінету Міністрів України, нормативними актами міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також відповідними нормативними актами місцевих державних адміністрацій. Вона також передбачає чітке й вичерпне право та обов’язки даного органу держави. Нарешті, за допомогою встановлення компетенції державного органу визначається його місце в системі органів держави. Для кожного з державних органів законодавством передбачені підстави, види та міра юридичної відповідальності.
Ознакою державного органу є правові зв’язки, що об’єднують особистий склад органу держави в одне ціле. Вони виражають: службову супідрядність між працівниками; покладання відповідальності й обов’язок нести відповідальність; призначення керівників нижчестоящих державних органів керівниками вищестоящих органів.
Характерною рисою державних органів є те, що орган держави як відносно відокремлена частина однієї єдиної системи державних органів становить собою певним чином організований колектив громадян України (Кабінет Міністрів України), або одну особу, належну до громадянства України (Президент України, Генеральний прокурор України). Особливістю цих осіб є те, що вони мають статус державного службовця, визначеного Законом України “Про державну службу”.
Матеріальну основу організації й діяльності державного органу складають кошти державного бюджету.
Решта ознак властива як державним органам, так і органам об’єднань громадян (політичним партіям та громадським організаціям). Розмежувальною лінією тут є те, що діяльність державних органів, а звідси і їхні акти, стосуються всіх громадян України та іноземців, що перебувають на території України, а нормативні акти громадських об’єднань обов’язкові лише для членів таких об’єднань.
Ознакою державних органів є те, що кожний має притаманну лише йому внутрішню структуру. Важливою рисою державного органу є територіальний масштаб межі його діяльності. Діяльність органу держави базується на застосуванні методів переконання та примусу. Нарешті, відповідному видові державних органів притаманні власні форми організації, методи діяльності. Кожний з державних органів має власне майно. І насамкінець найголовніше – усі державні органи мають статус юридичної особи.

72.	Організація як процес і функція управління

Внутрішня організація державного органу розглядається як процес його структурного упорядкування та функціонування, який відбувається в залежності від цілей та завдань, що йому притаманні. Таким чином, орган управління є системно організованим. Йому притаманні: цілі і загальні функції; єдність принципів утворення, побудови й діяльності; структурна єдність; співпорядкованість та інші ієрархічні зв’язки та відносини; прийняття суворо обумовлених управлінських рішень, узгодження їх поміж собою. 
Організація як процес (организация как процесс, organization as a process) передбачає створення структури об’єкту (у нашому випадку таким об’єктом є органи державної влади або органи місцевого самоврядування), яка дає можливість людям (державним службовцям) ефективно працювати разом для досягнення цілей, що стоять перед об’єктом, та здійснення систематичної координації завдань, формальних взаємовідносин людей, що їх виконують.
В сучасній парадигмі управління існує два аспекти організаційного процесу. Одним з них є поділ організації на підрозділи цілей і стратегій, що і є структурним упорядкуванням об’єкту (державного органу) і відображає процес побудови його організаційної структури. 
У процесі внутрішньої побудови організації здійснюється спеціалізований поділ праці, який присутній у державній організації, як і у будь-якій іншій організації. Під спеціалізованим поділом праці розуміють закріплення даної роботи за фахівцями, тобто тими, хто здатний виконати її краще всіх із точки зору організації як єдиного цілого. Враховуючи, що в органах державного управління в основному працюють адміністративні менеджери і фахівці з виконання конкретних функцій управління (фінансисти, економісти, юристи, соціологи, політологи й ін.), і спеціалізований поділ відбувається залежно від специфіки виконання розумової діяльності, в основному за функціональною ознакою, або за завданнями, що вирішуються.
Вертикальний поділ праці, тобто відділення роботи по координації від безпосереднього виконання завдань, необхідний для успішної групової роботи. Вертикальний поділ праці необхідний для здійснення контролю виконання. Число осіб, підпорядкованих одному керівникові, представляє собою сферу контролю. Сфера контролю - це важливий аспект організаційної структури державного органу. Якщо одному керівникові підпорядковується досить велика кількість людей, то ми говоримо про широку сферу контролю, яка дає у результаті плоску структуру управління. Якщо сфера контролю вузька, тобто кожному керівникові підпорядковується мало людей, можна говорити про багаторівневу структуру. В цілому великі організації з плоскою структурою мають менше рівнів управління, ніж організації такого ж розміру з багаторівневою структурою. На практиці сфера контролю у державній організації суттєво відрізняється як по рівнях управління, так і по функціональних галузях.
Другим, хоч часто менше відчутним аспектом устрою організації, є взаємовідносини повноважень, які пов'язують вище керівництво з найнижчими рівнями працюючих і забезпечують можливість розподілу й координації завдань. Засобом, за допомогою якого керівництво встановлює відносини між рівнями повноважень, є делегування. Неможливо зрозуміти організаційний процес без попереднього розуміння делегування і пов'язаних з ним повноважень і відповідальності. Делегування, як термін, використовуваний у теорії управління, означає передачу завдань і повноважень особі, яка приймає на себе відповідальність за їх виконання.
З делегуванням тісно пов'язані ще два терміни управління: відповідальність і організаційні повноваження. Відповідальність – це зобов'язання виконувати поставленні завдання і відповідати за їх задовільне вирішення. Під зобов'язанням розуміють те, що від індивіда, коли він займає визначену посаду в організації, очікується виконання конкретних робочих вимог. Фактично, індивід укладає контракт з організацією на виконання завдань даної посади в обмін на одержання визначеної винагороди. Відповідальність означає, що працівник відповідає за результати виконання задачі перед тим, хто передає йому повноваження. Делегування реалізується тільки на випадок прийняття повноважень, і власне відповідальність не може бути делегована. Керівник не може розмивати відповідальність, передаючи її підпорядкованому. Хоч особа, на яку покладена відповідальність за рішення будь-якого завдання, не зобов'язана виконувати його особисто, вона залишається відповідальною за задовільне завершення роботи. Якщо передбачається, що якась особа візьме відповідальність за задовільне виконання завдання - організація повинна надати їй потрібні ресурси. Керівництво здійснює це шляхом делегування повноважень разом із завданнями.
Повноваження – це обмежене право використати ресурси організації і направляти зусилля деяких її співпрацівників на виконання визначених завдань. Повноваження делегуються посаді, а не індивідові, який займає її цієї миті. Це відображено у старій військовій приказці - "честь віддається мундиру, а не людині". Коли індивід міняє роботу, він втрачає повноваження старої посади й одержує повноваження нової. Ліміти повноважень усередині організації, як правило, визначаються політикою, процедурами, правилами і посадовими інструкціями, викладеними у письмовому вигляді, або передаються підпорядкованому усно. Особи, відповідальні за ці ліміти, перевищують свої повноваження навіть, коли це необхідно для виконання делегованих завдань.
Більша частина повноважень керівника визначається традиціями, звичаями, культурними стереотипами й звичаями суспільства, у якому організація функціонує. Люди підпорядковуються розпорядженням начальника частково тому, що це соціально прийнятна поведінка. Ці фактори, з одного боку, обмежують повноваження, а з другого, підтримують їх. Керівники не можуть делегувати повноваження, які суперечать законам або культурним цінностям, принаймні тривалий термін. Теоретики менеджменту відзначають, що часто плутають повноваження й владу. Повноваження визначають як делеговане, обмежене право використати ресурси організації, що притаманне даній посаді. На відміну від цього, влада – це реальна здатність діяти або можливість впливати на ситуацію. Можна мати владу, не маючи повноважень. Повноваження, іншими словами, визначають, що особа, яка займає якусь посаду, має право робити. Влада визначає, що вона дійсно може робити.
Система організаційних повноважень у органах державної виконавчої влади і місцевого самоврядування, в основному, залежить від правового статусу відповідного органу. Проте організаційні структури, застосовувані зараз у державних органах, спеціально не розроблялись для них. Вони формувалися, в основному, згідно з історичними й соціальними умовами того часу, коли Україна була однією з республік колишнього СРСР. СРСР же був тоталітарною державою, якій була притаманна наявність командно-бюрократичної структури, тобто співвідношення команд (розпоряджень) і повинностей, а відправним пунктом була персона генерального секретаря або першого секретаря КПРС.
Організація як процес передбачає також систематичну координацію завдань, формальних взаємовідносин людей, що їх виконують. Без відповідної формальної координації різні рівні, функціональні зони й окремі особи (державні службовці) легко можуть зосередитись на забезпеченні своїх власних інтересів, а не на інтересах організації у цілому, що особливо небезпечно для державних органів виконавчої влади і місцевого самоврядування. Можливість поділу й координації завдань забезпечується обома аспектами організаційного процесу: поділом організації на підрозділи; визначенням відносин повноважень. 
Одним із напрямків поділу праці в організації є формулювання завдань. Завдання - це передписана серія робіт або частина роботи, яка має бути виконана заздалегідь встановленим способом у заздалегідь обумовлені строки. З технічної точки зору, завдання предписуються не працівникові, а його посаді. На основі рішення керівництва про структуру, кожна посада містить ряд завдань, котрі розглядаються як необхідний внесок у досягнення цілей організації. Вважається, що, якщо завдання виконується таким способом і у такі строки, як це передписано, організація буде діяти успішно. Особливість завдань державних органів полягає в тому, що вони характеризуються не трьома, а двома категоріями: людьми й інформацією. (Як відомо, зазвичай завдання організації традиційно діляться на три категорії, а саме: із людьми, предметами, (машинами, сировиною, інструментами), інформацією.
Важливе місце в організації органу державного управління займає розподіл завдань, прав і обов’язків між виконавчими одиницями, апаратом органу управління. В органах державної виконавчої влади і органах місцевого самоврядування розрізняють адміністративний апарат (реалізує лінійні повноваження, які передаються від начальника до підлеглого і далі до іншого підлеглого, визначені нормативними й директивними актами); функціональний (готує рішення з конкретних функцій управління), консультативний (забезпечує консультування лінійного апарату в певній галузі знань); особистий (обслуговує керівника – секретар, помічник).
Організація як функція управління передбачає собою розподіл ресурсів, необхідних державному органу для виконання його завдань, в просторі та часі. Тобто організація державного органу передбачає роботу з людьми – державними службовцями (їх підбор, навчання, створення системи мотивації, розвиток персоналу); організацію інформаційно-комунікаційних зв’язків, забезпечення інформаційною і комунікаційною технікою, формування (організацію) інформаційних систем і мереж; організацію бюджетування функцій і завдань. 
З 1986 р. в СРСР, а з 1991 р. в Україні (вже як у незалежній державі) почався перехід до нової системи державного управління, тому що командно-бюрократична система перестала відповідати новим соціально-економічним відносинам. Сьогодні в Україні здійснюється адміністративна реформа, яка розглядається не як новий перерозподіл владних повноважень чи чергова кадрово-структурна перестановка, а як концептуально осмислений перехід до нової “філософії” управління, що потребує проведення не часткових змін, а системного оновлення всього змісту діяльності органів виконавчої влади. 

73.	Стратегічне управління

Стратегічне управління (стратегическое управление, strategic management) – діяльність з управління, що пов’язана з постановкою цілей і завдань організації та з підтримкою ряду взаємовідносин між нею й оточенням, що надає можливість їй досягти своїх цілей, відповідає її внутрішнім можливостям та дозволяє залишатись сприймаючою до зовнішніх потреб.
Виникнення та практичне використання методології стратегічного управління зумовлено об’єктивними причинами, що виходять із характеру змін, в першу чергу в зовнішньому середовищі організації. Потреба державних установ у стратегічному управлінні виникає з ростом нестабільності умов їх діяльності. Сутність стратегічного управління, полягає, в тому, що в організації, з одного боку, існує чітко організоване комплексне стратегічне планування, а з другого, структура управління нею, адекватна “формальному” стратегічному плануванню і побудована так, щоб забезпечити розробку довгострокової стратегії для досягнення цілей організації та створення управлінських механізмів реалізації цієї стратегії через систему планів. В розвитку цієї методології можна виділити декілька етапів:
-	управління на основі контролю за виконанням, при якому реакція організації на зміни з’являється після звершення подій. В умовах нарощування темпів змін це неприйнятно; 
-	управління на основі екстраполяції, коли темп змін прискорюється, але майбутнє ще можна передбачити шляхом екстраполяції тенденцій, що мали місце (довгострокове планування); 
-	управління на основі передбачення змін, коли почали виникати несподівані явища й темп змін прискорився, однак не настільки, щоб не можна було вчасно передбачити майбутні тенденції та виявити реакцію на них шляхом розробки відповідної стратегії (стратегічне планування); 
-	управління на основі гнучких екстрених рішень, яке створюється в наш час, в умовах, коли багато важливих задач виникає настільки стрімко, що їх неможливо вчасно передбачити (стратегічне управління).
Стратегічне управління пов’язано з постановкою цілей організації та з підтримкою визначених взаємовідносин з оточуючим середовищем, які дозволяють їй досягати завдань, що поставлені та відповідають її внутрішнім можливостям. Потенціал, який забезпечує досягнення цілей організації в майбутньому, є одним із кінцевих продуктів стратегічного управління. Іншим кінцевим продуктом стратегічного управління є внутрішня структура організації та організаційні зміни, що забезпечують чутливість організації до змін у зовнішньому середовищі.
Система стратегічного управління складається з двох взаємодоповнюючих підсистем: аналізу та планування стратегії організації, а також управління стратегічними проблемами в реальному масштабі часу. Стратегія (стратегия, strategy) із точки зору стратегічного менеджменту – це узагальнююча модель дій, необхідних для досягнення цілей, що поставлені, шляхом координації та розподілу ресурсів організації. По суті стратегія є набір правил для прийняття рішень, якими організація керується у своїй діяльності. Процес розробки стратегії включає:
1)	визначення місії організації; 
2)	конкретизацію бачення організації та постановку цілей; 
3)	 формулювання та реалізацію стратегії, скерованої на їх досягнення.
Місія – це загальна ціль або завдання організації. Місія організації надає уявлення про її призначення, необхідність та корисність для зовнішнього середовища, співпрацівників, суспільства в цілому. Центральним моментом місії є відповідь на питання: яка головна мета організації? На першому місці повинні бути інтереси, очікування та цінності клієнтів (споживачів, покупців), причому не тільки в тутешній час, але й на перспективу. Бачення – це картина того, про що можна мріяти, стан основної діяльності, який можна досягти в недалекому майбутньому при найприйнятніших обставинах і до якого скеровані бажання керівництва організації або її власників. Бачення дають орієнтири для функціонування організації. 
Стратегічне управління зародилось еволюційно зі стратегічного планування, яке складає його суттєву основу. Стратегічне планування (стратегическое планирование, strategic planning) – це систематичний спосіб управління змінами й створення якомога кращого майбутнього. Це творчий процес визначення і здійснення найбільш важливих дій, беручи до уваги сильні та слабкі сторони, загрози й можливості. Йому характерні таки риси:
-	зосередження на вибраних питаннях;
-	 розгляд наявних ресурсів;
-	 оцінка сильних та слабких сторін;
-	 врахування основних подій і змін поза межами організації;
-	 орієнтація на дії з акцентом на практичні результати.
 Таким чином стратегічне планування забезпечує основу для управління організацією. Стратегічне планування зорієнтоване на нововведення та зміни, що досягається виконанням чотирьох видів управлінської діяльності:
-	розподілом ресурсів, адаптацією до зовнішнього середовища, внутрішньою координацією та організаційним стратегічним передбаченням. Розподіл ресурсів, як процес, включає в себе розподіл обмежених організаційних ресурсів, таких як фонди, дефіцитні управлінські таланти та технологічний досвід.
-	 Адаптація до зовнішнього середовища охоплює всі дії стратегічного характеру, які поліпшують відношення організації з її оточенням. Організації необхідно адаптуватися до зовнішніх можливостей, виявити відповідні варіанти та забезпечити ефективне пристосування стратегії до оточуючих умов.
-	 Внутрішня координація включає координацію стратегічної діяльності для відображення сильних та слабких сторін організації з метою досягнення ефективної інтеграції внутрішніх операцій. 
-	Усвідомлення організаційних стратегій передбачає здійснення систематичного розвитку мислення менеджерів, а також державних службовців, шляхом формування організації, яка може вчитися на попередніх стратегічних рішеннях. Здібність вчитися на досвіді дає можливість організації вірно скоректувати свій стратегічний напрямок і підвищити професійність у галузі стратегічного управління.
Стратегічному управлінню властивий такий алгоритм:
-	що робити (концептуальний аспект);
-	 як робити (технологічний аспект);
-	 робити з використанням яких ресурсів (ресурсний аспект);
-	 хто буде робити (кадровий аспект);
-	 якою має бути структура організації та механізм управління, що забезпечить організаційні зміни (організаційно-управлінський аспект).
 Державні службовці повинні виробляти у себе здібність до стратегічного управління, це:
-	уміння моделювати ситуацію; 
-	здібність виявити необхідність змін; 
-	здібність розробляти стратегію змін; 
-	здібність використовувати в процесі змін надійні методи; 
-	здібність втілювати стратегію у життя.

74.	Ситуаційне управління

Сучасний погляд на управління організаціями концентрує свою увагу на ситуаційних різницях між організаціями і всередині самих організацій. Такий ситуаційний погляд відповідає відображенню реальних обставин ринкової економіки, яка відчуває прояв нових, раніше незнаних явищ та труднощів, із якими стикнулися як окремі організації, так і цілі галузі та сфери економіки. Тому для реалізації нових закономірностей управління та вироблення найбільш придатних до нових конкретних ситуацій рішень використовують ситуаційний підхід (ситуационный подход, contingency approach) – імовірний, залежний від випадків, обставин, від ситуацій спосіб мислення про організаційні проблеми та їх рішення, в рамках якого сформувалась концепція ситуаційного управління. 
Ситуаційне управління (ситуационное управление, contingency management) – характеризується прийняттям управлінським персоналом рішень у ситуації, яка реально склалася або складається. Ситуаційний підхід визнає, що, хоча управлінський процес однаковий, але специфічні прийоми, які повинен використовувати керівник для ефективного досягнення цілей організації, можуть значною мірою відрізнятися. Він намагається пов’язати конкретні прийоми й концепції управління з певними ситуаціями для того, щоб досягти цілей організації найефективніше. 
Центральним моментом ситуаційного підходу є ситуація, тобто конкретний набір обставин, які сильно впливають на організацію в даний конкретний момент часу.
Для того щоб діяти в рамках концепції загального процесу управління і з урахуванням ситуаційного підходу, варто узагальнити та пов’язати наявні знання, дати їм необхідний каркас, що можливо на основі системного підходу. Основні методологічні положення системного підходу щодо ситуаційного менеджменту такі: 
 по-перше, кожна конкретна ситуація є складною системою з притаманним їй складом компонентів і зв’язками з іншими системами, які треба пізнати суб’єкту управління; 
по-друге, для розв’язання кожної конкретної ситуації необхідно знати її основну ланку; 
по-третє, кожна управлінська ситуація вимагає застосування адаптивних, гнучких структур і методів управління, щоб суб’єкт управління адекватно відображав усі основні риси об’єкта управління і його зовнішнього середовища, в тому числі суттєвої ситуації, і відповідно проводив необхідне перегрупування сил, намічав нову тактику своєї поведінки, що відповідала б новим умовам. У кожному такому випадку необхідно добиватися активної й ефективної взаємодії керівників і працівників усіх рівнів у процесі виявлення проблем і прийняття рішень. 
Ситуаційний підхід реалізує принцип адаптивності, що є одним з основних принципів стратегічного управління. Ситуаційне управління частіше застосовується на нижчому або середньому рівнях ієрархії, а стратегічне – на вищому. 

75.	Поняття “ інформація”

 Згідно з визначеннями, даними в Словнику іноземних слів ”Інформація: 
1.	Відомості про оточуючий світ та процеси, що в ньому протікають, які сприймаються людиною або спеціальним улаштуванням. 
2.	Повідомлення, що обізнають про становлення справ, про стан чого-небудь”. 
     Якщо звернутися до філософського тлумачення, то під інформацією розуміють особливий атрибут матерії, що пов’язаний з її здатністю до відображення.
Державний службовець повинен керуватися визначенням, що наведено в Законі України “Про інформацію” від 2.10.1992 р. Стаття 1 цього Закону дає таке визначення інформації: “Під інформацією цей Закон розуміє документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі”.
При вирішенні проблем дослідження інформації найчастіше користуються трьома підходами:
-	синтаксичним (статистичним або кількісним);
-	 семантичним (змістовим);
-	 прагматичним (практичним, корисним). 
Синтаксичний підхід – це найбільш абстрактний рівень вивчення інформації. Цей напрямок з’явився з виникненням кібернетики. Згідно з цим напрямком розвинулось статистичне розуміння інформації. Таке розуміння інформації може широко використовуватися при вирішенні питань передачі інформації. Однак для вирішення проблем обробки інформації воно не корисне.
Семантичний підхід різниться тим, що тут домінує зміст інформації, мета її використання. Кількість змістових одиниць створює тезаурус фахівця, що вирішує задачу. Вивчення інформації в семантичному аспекті особливо важливе для використання в процесах прийняття рішень. Будь-які дані, що вступають як ресурси до процесу прийняття рішення, стають інформацією.
Виходячи з цього, слід розрізняти поняття “дані” та “інформація”. Дані можуть розглядатися як ознаки або зафіксовані повідомлення, що в даний момент не впливають на поведінку (процес прийняття рішення). Дані (повідомлення), що не отримали оцінки їх важливості, є потенційною інформацією, а дані, що використовуються при прийнятті рішення – це реальна інформація.
Різні об’єкти матеріального світу мають різні форми відображення, тому й інформація може підрозділятися на кілька видів. Розрізняють інформацію:
1)	про простий неорганічний світ – це елементарна інформація;
2)	 про живу природу – біологічна інформація; 
3)	 про людське суспільство – інтелектуальна інформація.

76.	Інформаційне забезпечення внутрішньої
організації державного органу

Система державного управління спирається на інтелектуальну інформацію, до якої можна віднести соціальну, демографічну, політичну, економічну та інші види інформації.
Особливістю системи державного управління є першочерговість закону, тому інформація цієї системи базується на відповідному законодавстві. Згідно ст.4 Закону України “Про інформацію” законодавство України про інформацію складають Конституція України, цей Закон, законодавчі акти про окремі галузі, види, форми і засоби інформації, міжнародні договори та угоди, ратифіковані Україною, та принципи й норми міжнародного права.
Основними принципами інформаційних відносин згідно зі ст. 5 Закону України “Про інформацію” є:
-	гарантованість права на інформацію;
-	 відкритість, доступність інформації та свобода її обміну;
-	 об’єктивність, вірогідність інформації;
-	 повнота й точність інформації;
-	 законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації.
В Україні згідно ст. 6 Закону України “Про інформацію” здійснюється державна інформаційна політика – тобто сукупність основних напрямів і способів діяльності держави по одержанню, використанню, поширенню та зберіганню інформації.
Державну інформаційну політику розробляють і здійснюють органи державної влади загальної компетенції, а також відповідні органи спеціальної компетенції.
До особливостей інформації системи державного управління можна віднести наявність суб’єктів та об’єктів інформаційних відносин. Суб’єктами інформаційних відносин згідно ст. 7 Закону України “Про інформацію” є: громадяни України; юридичні особи;  держава. Суб’єктами інформаційних відносин відповідно до цього Закону можуть бути також інші держави, їх громадяни та юридичні особи, міжнародні організації та особи без громадянства. Об’єктами інформаційних відносин є документована або публічно оголошувана інформація про події та явища в галузі політики, економіки, культури, а також у соціальній, екологічній, міжнародній та інших сферах.
Усі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію. Право на інформацію за ст. 10 Закону України “Про інформацію” забезпечується: обов’язком органів державної влади, а також органів місцевого й регіонального самоврядування інформувати про свою діяльність та прийняті рішення; створення у державних органах спеціальних інформаційних служб або систем, що забезпечували б у встановленому порядку доступ до інформації; вільним доступом суб’єктів інформаційних відносин до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів; обмеження цього доступу зумовлюються лише специфікою цінностей та особливими умовами їх схоронності, що визначаються законодавством;  створенням механізму здійснення права на інформацію; здійсненням державного контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.
Мова інформації визначається Законом “Про мови в Україні”, іншими законодавчими актами України в цій галузі, міжнародними договорами та угодами, ратифікованими Україною.
У сфері органів державної влади та місцевого самоврядування користуються класифікацією інформації, наведеною в Законі України “Про інформацію”, розділ 3 якого відображує галузі, види інформації та режим доступу до неї. Галузі інформації – це сукупність документованих або публічно оголошених відомостей про відносно самостійні сфери життя й діяльності суспільства та держави. Основними галузями інформації є: політична, економічна, духовна, науково-технічна, соціальна, екологічна, міжнародна. Статтею 18 цього Закону визначені основні види інформації, а саме: статистична інформація; масова інформація; інформація про діяльність державних органів влади та органів місцевого і регіонального самоврядування; правова інформація; інформація про особу; інформація довідниково-енциклопедичного характеру; соціологічна інформація.

77.	Інформаційна система

Ефективне інформаційне забезпечення залежить від відповідної інформаційної системи органу державної влади і органу місцевого самоврядування.
В наш час термін “інформаційна система” використовується у двох трактуваннях. У вузькому розумінні “інформаційна система” використовується для визначення системи процедур при роботі з даними, тобто характеризує технологічний процес, що включає виконання наступних функцій:
-	збір первинних даних (спостереження);
-	 підготовка даних до обробки;
-	 контроль;
-	 обробка даних;
-	 зберігання та пошук даних;
-	 випуск даних;
-	 переказ даних.
 Сукупність усіх перелічених функцій утворює процес обробки даних.
В більш широкому значенні термін “інформаційна система” використовується для означення системи, завданням якої є продукування інформації, що необхідна для цілей управління. Ціль побудови інформаційних систем полягає в наданні підтримки в процесі прийняття рішень, що мають відношення до управління. 
Еволюцію інформаційних систем багато спеціалістів пов’язують з використанням комп’ютерів у менеджменті. Спочатку були мейнфрейми (mainframe) – великі ЕОМ, в яких інформація, що народжувалася в організації, зберігалася та оброблялася централізовано. В 80-ті роки сталася революція: з’явився персональний комп’ютер. Він не тільки довів потоки інформації до кожного робочого місця, але і дозволив, не відходячи від нього, обробляти інформацію за комп’ютерними правилами. Інформаційні системи почали будуватися за принципом так званої архітектури клієнт-сервер. В цій архітектурі центр (сервер) та переферія (клієнт) розподіляють між собою функції по переробці інформації. Інформаційні системи набрали гнучкості, але керувати та тримати їх під контролем стало складніше. Тому почав розвиватися ще один підхід до створення інформаційних систем, який сполучав ідеологію “мейнфрейм” та ідеологію “клієнт-сервер”. Програмні засоби, що надали змогу реалізувати цей підхід, з’явилися в системі Інтернет. Тому – перенесені на внутріорганізаційний рівень – вони надбали співзвучну назву Інтернет.
Загальними характеристиками інформаційних систем і організацій є:
будь-яка інформаційна система і організація є системою, яка може бути піддана аналізу, побудована й керована на підставі загальних принципів побудови систем;
подібні системи більш динамічні, ніж статичні, в зв’язку з чим треба враховувати їх динамічну природу;
елементи кожної системи з’єднані функціонально. 
Будь-яка організація або інформаційна система видає вихідну продукцію, яка є ціллю системи. Вихідною продукцією інформаційної системи є інформація, на підставі якої приймається якесь рішення. Основна доля зусиль, що скеровані на побудову інформаційної системи, присвячена програмуванню цих рішень.
Таким чином, під інформаційною системою розуміють сукупність видів діяльності, що забезпечують збір, переказ, зберігання, відбір, обробку, видачу та подання інформації на запит управління. Завданням інформаційної системи є забезепечення достатньої кількості вірних та докладних даних у потрібний час для підготовки рішення.
Інформаційна система може бути ручною, механізованою чи автоматизованою в залежності від того, які засоби використовуються для виконання задач, що стоять перед нею. Управлінські інформаційні системи в державному управлінні відносяться до класу управлінських інформаційних систем (Management Information System <MIS>). 
Технологічною основою управлінської інформаційної системи є інформаційний процес. Він складається з наступних процедур:
- збір даних, реєстрація — метою є одержання точного, своєчасного, достовірного й повного відображення всієї інформації про діяльність необхідних об'єктів;
- передача даних — здійснюється доставка необхідної інформації з різних носіїв інформації, наприклад, пошти, можливо кур'єром чи ін.; 
- збереження інформації — дана процедура пов’язана з багаторазовістю, тривалістю використання умовно-постійної інформації в обробці, необхідністю нагромадження інформації в зв'язку з розривом у часі її збору й обробки;
- обробка інформації — послідовність арифметичних і логічних операцій з одержання результативної інформації, наприклад, розрахунок відносних показників фінансової діяльності підприємства, установи, організації на основі первинних даних;
- передача результатної інформації — здійснюється передача інформації переважно у виді файлів; 
- споживання результатної інформації — використання результатів обробки інформації для діяльності безпосередньо органів державного управління.

78.	Джерела інформації

При розробці побудови управлінської інформаційної системи важливим є питання про джерела інформації. Є передбачені або встановлені Законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які є матеріальними об’єктами, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи. 
Документ – це установлена законом матеріальна форма одержання, зберігання, використання й поширення інформації шляхом фіксації її на папері, магнітній, кіно-, відео-, фотоплівці або на іншому носієві. 
Первинний документ – це документ, що містить у собі вихідну інформацію.  
Вторинний документ – це документ, що є результатом аналітико-синтетичної та іншої переробки одного або кількох документів.
Основними джерелами інформації державних органів та органів місцевого самоврядування є:
-	законодавчі акти України, інші акти, що приймаються Верховною Радою та її органами,
-	 акти Президента України,
-	 підзаконні нормативні акти,
-	 ненормативні акти державних органів,
-	 акти органів місцевого самоврядування.
 Інформація державних органів та органів місцевого самоврядування доводиться до відома зацікавлених осіб шляхом: опублікування її в офіційних друкованих виданнях або поширення інформаційними службами відповідних державних органів і організацій; опублікування її у друкованих засобах масової інформації або публічного оголошення через аудіо-та аудіовізуальні засоби масової інформації; безпосереднього доведення її до заінтересованих осіб (усно, письмово чи іншими способами); надання можливості ознайомлення з архівними матеріалами; оголошення її під час публічних виступів посадових осіб.
Джерела і порядок одержання, використання, поширення та зберігання офіційної інформації державних органів та органів місцевого й регіонального самоврядування визначаються законодавчими актами про ці органи.
Джерелами правової інформації є Конституція України, інші законодавчі і підзаконні нормативні правові акти, міжнародні договори та угоди, норми й принципи міжнародного права, а також ненормативні правові акти, повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи, інші джерела інформації з правових питань. 
 Джерелами документованої інформації про особу є видані на її ім’я документи, а також відомості про особу, зібрані державними органами влади та органами місцевого самоврядування в межах своїх повноважень.
 Основними джерелами інформації довідниково-енциклопедичного характеру є:
-	енциклопедії,
-	 словники,
-	 довідники,
-	 рекламні повідомлення та оголошення, 
-	путівки, 
-	картографічні матеріали тощо, 
-	а також довідки, що даються уповноваженими на те державними органами та органами місцевого самоврядування, громадськими об’єднаннями, організаціями, їх службовими особами та автоматизованими інформаційними системами.
 Основними джерелами соціологічної інформації є документовані або публічно оголошені відомості, у яких відображено результати соціологічних опитувань, спостережень та інших соціологічних досліджень.
Збір інформації залежить від управлінських задач та потреб. Від цього визначаються і відповідні методи збору інформації. Тому в першу чергу визначається мета збору інформації, тобто треба усвідомити, яка інформація (за змістом), кому (якій категорії користувачів), коли (до якого терміну або на якому етапі роботи) та в якій формі ( на якому рівні згортання) потрібна.

79.	Специфічні особливості  інформаційних потреб
державних службовців.

Державним службовцям, тобто адміністративно-управлінському персоналу, потрібна різна за змістом і формою інформація, якій притаманні такі складові: поточна та ретроспективна інформація; вузько тематична та широко тематична інформація; галузева (спеціалізована) та міжгалузева (неспеціалізована, суміжна) інформація; фактографічна та концептуальна інформація.
Чим вищий службовий статус державного службовця, тим сильніше проявляються специфічні особливості його інформаційних потреб. Можна виділити три категорії державних службовців: 
1)	відповідальні за стратегічні рішення (керівники державних органів управління); 
2)	 відповідальні за прийняття тактичних рішень (керівники управлінь, відділів); 
3)	 відповідальні за прийняття оперативних рішень (керівники низових ланок).
Залежно від методів вивчення інформаційних потреб спеціалістів (державних службовців) можна говорити про дві групи методів виявлення інформації: засновані на аналізі проблемних ситуацій; засновані на аналізі функціонально-посадових обов’язків державних службовців.
В наш час існують два підходи до обробки інформації: кількісна обробка; якісний аналіз.
У свою чергу кількісна обробка поділяється на первинну та вторинну обробку. Первинна обробка інформації базується на обробці первинної інформації, що отримується безпосередньо від різних джерел інформації (наприклад, населення, підприємств, тощо). Робота по отриманню первинної інформації називають польовими дослідженнями. Вторинна обробка базується на даних, отриманих у результаті первинної обробки, та має назву кабінетних досліджень. 
Якісний аналіз базується на результатах кількісної обробки інформації та виконується спеціалістами-державними службовцями (адміністративними менеджерами, економістами, юристами та т. ін). Але існують деякі загальні прийоми, які можна порекомендувати, наприклад, логічний аналіз, ділові ігри, розгляд конкретних ситуацій, проведення семінарів, нарад, конференцій, мозговий штурм та т. ін.

80.	Поняття комунікації

Процес управління вимагає ефективного обміну інформацією між працівниками і менеджерами для досягнення мети організації. Такий обмін інформацією між людьми в процесі управління здобув назву комунікації. 
Комунікації [лат. communicatio] – в менеджменті – це акт спілкування, зв’язок між двома або більше індивідуумами, що заснований на взаєморозумінні; повідомлення інформації однієї особи іншій або ряду осіб.
Якісний обмін інформацією – невід’ємна частина всіх основних видів управлінської діяльності. Зважаючи на це, здійснення комунікації називають пов’язуючим процесом. У ході обміну сторони відіграють активну роль: одна – пропонує інформацію, інша – її сприймає. пов'язуючи згідно з різними дослідженнями у більшості людей процеси комунікації займають до 70% часу, а державний службовець витрачає на комунікації від 50 до 90% усього робочого часу.
Комунікації здійснюються між установою і зовнішнім середовищем, між рівнями й підрозділами всередині організації (вертикальні сходящі та низходящі, горизонтальні), між керівником і робочою групою, між окремими державними службовцями всередині робочої групи.
Комунікації можуть бути формальними та неформальними. Комунікації – це процес обміну інформацією, де обидві сторони грають активну роль. У процесі обміну інформацією розрізняють чотири елементи: відправник - особа, що генерує ідеї або збирає їх; відомості, тобто інформація, що закодована за допомогою символів; канал - засіб переказу інформації; отримувач, тобто особа, якій ця інформація призначена і яка інтерпретує її.

81.	Комунікаційний процес

При обміні інформації відправник та отримувач проходять кілька взаємопов’язаних етапів, що створюють процес обміну інформацією, або комунікаційний процес.
 Перший етап обміну інформацією починається з формулювання ідеї або відбору інформації з урахуванням конкретної ситуації й мети. Потім ідея трансформується в слова або в іншу форму, придатну для обміну інформацією. Ефективний обмін інформацією передбачає врахування низки чинників, які мають до неї безпосереднє відношення. 
Другим етапом комунікаційного процесу є кодування й вибір каналу для передачі інформації. Вибір засобів повідомлення не обов’язково обмежувати одним каналом, часто є сенс поєднувати застосування двох чи більше засобів комунікації. Наприклад, одночасне використання засобів обміну усною та письмовою інформацією ефективніше, ніж самий тільки письмовий обмін.
Третій етап передачі інформації передбачає доведення ідеї у вигляді необхідної інформації і за певним каналом до її споживача.
Кінцевим етапом комунікаційного процесу є розшифрування інформації (розкодування). Воно полягає у трансформації вольового рішення на повідомлення, яке має отримати одержувач. Необхідною умовою ефективного обміну інформацією є його двобічний характер (зворотний зв’язок).
Зворотний зв’язок - це реакція одержувача, яка показує, чи зрозумів він отриману інформацію. Така реакція допомагає запобігти можливим перекрученням змісту інформації. Незадовільний зворотний зв’язок перешкоджає ефективному інформаційному обміну.
До найпоширеніших перешкод в обміні інформацією в державній установі належать такі: недостатня фільтрація державним службовцем інформації, що до нього надходить; перевантаження інформаційної мережі; нераціональна структура установи. Для підвищення якості управління необхідно постійно удосконалювати міжособисті комунікації, підвищувати рівень спілкування та управління установою. 

82.	Зв’язки з громадськістю в системі управлінської
діяльності державного органу

Зв’язки з громадськістю (связи с общественностью, public relations) – “паблік рілейшнз” (від англ. public relations – відносини з публікою, зв’язок з громадськістю) – одна із конкретних функцій управління, яка сприяє встановленню та підтриманню спілкування для виявлення спільних інтересів та досягнення взаєморозуміння та співробітництва між організацією й громадськістю. Паблік рілейшнз (ПР) сьогодні сприймається як важливий елемент ділових відносин усіх сфер повсякденного життя. 
Мета ПР державного органу – установлення двохстороннього спілкування для виявлення спільних інтересів та досягнення взаєморозуміння між громадянами та державною владою, що засноване на природі, знанні та повній інформованості. Батьківщиною ПР вважаються США і за останні 60 років ця діяльність знайшла своє визнання в багатьох країнах світу. В Україні цей термін почав входити в практику управління з кінця 80-х років ХХ століття.
В наш час термін "public relations" включає в себе наступні основні напрямки: 
1.Суспільна думка .
2.Суспільні відносини. 
3.Урядові відносини. 
4.	Життя спільноти. 
5.	 Промислові відносини. 
6.	 Фінансові відносини.  
7.	 Міжнародні відносини. 
8.	Споживчі відносини. 
9.	 Дослідження й статистика. 
10.	 Засоби масової інформації (ЗМІ).
 Згідно новому міжнародному словнику Уебстера (Webster New International Dictionary) ПР – це сприяння встановленню взаєморозуміння і доброзичливості поміж особою, організацією та іншими людьми, групами людей або суспільством в цілому за допомогою розповсюдження роз’яснювального матеріалу, розвитку обміну (інформацією) та оцінки реакції суспільства. 
В основі ПР лежить теорія спілкування. Недолік спілкування породжує безліч випадків непорозуміння, і тому поліпшення каналів спілкування, розробка нових засобів створення двохстороннього потоку інформації й порозуміння є головним завданням будь-якої програми ПР. 
Недоліками спілкування пояснюється багато складностей у державному управлінні. Керівники державних установ та державні службовці постійно чують заклики та вимоги оперативніше та більш регулярно інформувати громадян і громадськість. В цій сфері, як підкреслюють спеціалісти, можна досягти багато за допомогою методів ПР. 
Якщо розглядати ПР як функцію управління, то для системи державного управління об’єктом управління ПР буде являтися громадськість в особі громадян, виборців, партій, громадських організацій, корпорацій тощо. Суб’єктом цих відносин виступають державні органи й органи місцевого самоврядування. 
Без добрих ПР не може ефективно діяти і демократія, яка визначається як уряд народу, вибраний народом і існуючий для народу. Виборці повинні знати, як він працює, мати інформацію про прийняті від їх імені рішеннях, бути освідченими, щоб повністю використовувати можливості та послуги, що надаються їм. ПР повинно допомогти громадянам знати про їхні права та обов’язки при будь-якому уряді. Це вимагається як від місцевих органів управління, так і від центрального уряду. 
В діючому законодавстві України правові аспекти ПР регулюються, зокрема, наступними нормативними актами: Конституція України, прийнята на п’ятій сесії Верховної Ради 28.06.1996 р.; Закон України "Про друковані засоби масової інформації (пресі) в Україні", запроваджений у дію Постановою Верховної Ради N2783-12 від 16.11.92 р. зі змінами, внесеними згідно Закону N 3582-12 від 11.11.93 р.; Закон України "Про інформацію", прийнятий 2.10.92 р.,N2557-ХII; Закон України "Про науково-технічну інформацію", прийнятий 25.06.1993 р.,N3322-ХII; Закон України "Про захист інформації в автоматизованих системах", введений в дію Постановою Верховної Ради N 81/94-ВР от 05.07.94 р.); Закон України "Про інформаційні агентства", введений в дію Постановою Верховної Ради N 74, а/95-ВР от 28.02.95,ВВР 1995,N13,ст.84; Закон України "Про телебачення та радіомовлення”, прийнятий Верховною Радою 21.12.1993 г.,N3759-ХII. 
Паблік рілейшнз опирається на певні методи - сукупність прийомів, засобів і інструментів, за допомогою яких суб’єкт управління взаємодіє з громадськістю . 
До загальноприйнятих методів ПР можна віднести: взаємодія із засобами масової інформації, використання друкованого слова; фотографії; виставки та ярмарки; кіно; аудіовізуальні засоби; використання усної мови; реклама "престижу"; вивчення громадської думки; конференції; гостинність тощо. 
Здійснення Паблік рілейшнз на практиці поділяється на три групи дій: 
1)	активні дії стосовно досягнення доброзичливості; 
2)	 збереження репутації (виявлення традицій організації, які можуть зашкодити громадській думці, і відмовитись від них); 
3)	внутрішні відносини (використання прийомів, зорієнтованих на створення у співробітників почуття відповідальності й зацікавленості у справах адміністрації).
У державній установі ПР здійснюється двома шляхами: через створення відділів або управлінь зв’язків із громадськістю або через залучення консультантів з ПР. Часто використовують і те й інше. 
В Україні поки що практично відсутні консультативні агентства в галузі ПР, а також ще не у всіх органах державної влади (зокрема, на рівні районних адміністрацій) створені власні служби зв’язків з громадськістю. Досвід західних країн та специфіка діяльності органів державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, які повинні проводити постійні кампанії з зв’язків з громадськістю, свідчить про доцільність створення в державних органах власних служб Паблік рілейшнз. Цілі і завдання цих служб в органах державної виконавчої влади та місцевого самоврядування повинні полягати в: постійному інформуванні громадськості про політику державного органу і його повсякденну діяльність; надання громадськості можливості виголошувати свою думку про нові важливі проекти й плани до прийняття остаточних рішень; здійсненні просвітницької роботи серед громадськості про діяльність державних органів та системи місцевого самоврядування, інформувати людей про їх права та обов’язки; розвитку у населення почуття громадянської гордості. 
Найбільш важливим аспектом ПР завжди залишається особистий контакт членів і співпрацівників місцевого органу влади з громадськістю, яка їх вибрала, і якій вони зараз служать. Якщо відвідувача, що прийшов із своєю проблемою прийняли погано та неуважно, ніякі зусилля, що потім здійснюватимуться, вже не зможуть згладити неприємне враження. Тому місцева влада повинна бачити основне завдання своїх зв’язків із громадськістю в тому, щоб прикласти максимальні зусилля для встановлення дружніх відносин між співпрацівниками апарату органу та відвідувачами. Усі види контактів – особисті, листування, спілкування по телефону - повинні бути максимально чемними та непримусовими. 
Коли відвідувач приходить до державної установи, він повинен легко  знайти потрібний йому відділ або службу. Однак будівлі, в яких знаходяться державні установи, часто спроектовані таким чином, що не дають можливості розташувати різні відділи та служби в певній логічній послідовності. Тому дуже важливо розмістити всередині споруди відповідні вказівки. 

83.	Основні функції відділу Паблік рілейшнз (ПР) при органах
державної виконавчої влади та місцевого самоврядування

Основними функціями відділу ПР при органах державної виконавчої влади та місцевого самоврядування є 
-зв’язки із засобами масової інформації; 
-зв’язки з місцевим населенням; 
-взаємозв’язки з інформаційними центрами; 
-створення та підтримка узагальненого іміджу органу державної влади або органу місцевого самоврядування; 
-організація виставок; 
-організація зборів і лекцій; 
-робота на підвищення ролі й авторитету органу державного управління. 
Ріст міжнародних зв’язків за допомогою супутників зробив ідею взаємозалежного світу об’єктивною реальністю. Сьогодні можна в прямому ефірі спостерігати за політичними подіями або стихійними лихами, що відбуваються в різних точках планети. В галузі міжнародних ПР необхідно звертати особливу увагу на важливість різних тенденцій і прогнозування наслідків їх розвитку. Іноді це називають "вивченням обставин" або "оперативним дослідженням". 

84.	Основні завдання служби ПР у державних
органах на міжнародному рівні

Основними завданнями служби ПР у державних органах на міжнародному ринку мають бути: 
-поліпшення взаєморозуміння між регіоном, який координує відповідний державний орган, і тими закордонними регіонами, із якими регіон вступає в контакт; 
-створення "суспільного обличчя" державному органу; розробка заходів, що скеровані на виявлення та ліквідування слухів або інших джерел непорозуміння; 
-поширення сфери впливу державних організацій засобами відповідної реклами, виставками, відео- і кінопоказами; 
-здійснення будь-яких дій, що скеровані на покращення контактів між людьми або організаціями. 
Для виконання цих завдань слід створювати розгалужену систему, в яку будуть входити служби ПР, що створені при державних органах влади, відділи зовнішніх зв’язків, а також консультанти з ПР, які працюють у єдиній міжнародній системі великих та малих консультативних фірм. 
Більшість консультативних фірм, що працюють на міжнародному рівні, мають представників (які займають високе становище) у Міжнародній асоціації ПР, що дає їм можливість отримувати надійну інформацію в цій галузі. 
При роботі із закордонними консультативними фірмами представники служби ПР органів державної виконавчої влади та місцевого самоврядування повинні прийняти до уваги те, що в наш час конкуренція досягла такої гостроти, коли вже недостатньо просто поставляти товари на ринок вчасно. Велика роль в успішному здійсненні комерційної політики належить прямій споживчий рекламі товарів та послуг, ефект від якої прямо пропорційний ступеню впливу на думку покупців в даному регіоні. Тому основною метою ПР в сфері закордонної діяльності є захист та підвищення репутації експортних товарів та послуг як усієї країни, так і окремої компанії або галузі. Загальна рекламна підтримка українських товарів за кордоном є обов'язком уряду України й усіх органів державної виконавчої влади та місцевого самоврядування.
Теорія в галузі ПР в різних країнах фактично одна й та ж, а практичне їх застосування далеко не однакове, тому що вони більшою мірою залежать від економічних факторів, ділових традицій, мови, культури й релігії. 

СПИСОК ДЖЕРЕЛ І ЛІТЕРАТУРИ

І. Джерела

Конституція України. К., 1996
Про місцеве самоврядування в Україні: Закон України від 21.05.1997 р. //ВВРУкраїни. — 1997. — № 24. — Ст.170.
Про Президента України: Закон України від 05.07.1991 р. //Там же. — 1991. — № 33. — Ст. 446.
Про Конституційний Суд України: Закон України від 16.10.1996 р. //Там же. — 1996. — № 49. — Ст. 272,
Про державну податкову службу в Україні: Закон України від 24.12.1993 р. //Там же. — 1994. — № 15. — Ст. 84.
Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні: Закон України від 26.01.1993 р. //Там же. — 1993. — № 13. — Ст. 110.
Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення: Закон України від 24.02.1994 р. // Там же. — 1994. — № 27. — Ст. 218.
Про захист від недобросовісної конкуренції: Закон України від 07.06.1996 р. //Там же. — 1996. — № 36. — Ст. 164.
Про Антимонопольний комітет України: Закон України від 26.11.1993 р. //Там же. — 1993. — № 50. — Ст. 472.
Про службу безпеки України: Закон України від 25.03. 1992 р. //Там же. — 1992. — № 27. — Ст. 382.
Про державний кордон України: Закон України від 04.11. 1991 р. //Там же. — 1992. — № 2. — Ст. 5.
Про запобігання захворювання на СНІД та соціальний захист населення: Закон України від 12.12.1991 р. //Там же. — 1992. — № 11. — Ст. 152.
Про ветеринарну медицину: Закон України від 25.06.1992 р. //Там же. — 1992. — № 36. — Ст. 531.
Про національні меншини: Закон України від 25.06.1992р. //Там же. — 1992. — № 36. — Ст. 529.
Основи законодавства України про культуру. //ВВР України. — 1992. — № 21. — Ст. 294.
Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набирання ними чинності: Указ Президента України від 10.06.1997 р. із змінами і доп. від 04.12.1997 р. //Офіційний вісник України. — 1997. — № 24. — С. 11; Там же. - № 50. — С. 41.
Про державну реєстрацію нормативних актів міністерств та інших органів виконавчої влади: Указ Президента України від 03.10.1992 р. із змінами від 21.05.1998 р. //Бюлетень нормативних актів України. —1995. — № 1. — Ст. 3; Офіційний вісник України. — 1998. —№ 20 — Ст. 727.
Про зміни у системі центральних органів державної виконавчої влади України: Указ Президента України від 13.11.1992 р. //Урядовий кур'єр. — 1992, 20 листопада. 
Про засоби забезпечення конституційних прав громадян на звернення: Указ Президента України від  19.03.1997 р. //Офіційний вісник України. — 1997.— № 12. — ч. 1. — Ст. 111.

52. Про утворення Державної податкової адміністрації України та місцевих державних податкових адміністрацій: Указ Президента України від 22.08.1996 р. //Урядовий кур'єр. — 1996. — № 161—162. — ст. 10.
Положення про порядок легалізації об'єднань громадян: Затв. постановою Кабінету Міністрів України 26.02.1993 р. //ЗП Уряду України. — 1993. — № 7. — Ст. 144.
Положення про адміністративні комісії в Українській РСР: Затв. Указом Президії Верховної Ради УРСР 09.03.1988 р. //ВВР УРСР. — 1988. — № 12. — Ст. 318.
Положення про комісії по боротьбі з пияцтвом в Українській РСР: Затв. Указом Президії Верховної Ради УРСР 16.10. 1985 р. //'Гам же. — 1985. — № 44. — Ст. 1053.
Положення про комісії по боротьбі з пияцтвом, які утворюються на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах: Затв. Указом Президії Верховної Ради УРСР 16.10.1985 р. //Там же. — 1985. — № 44. — Ст. 1052.
Положення про товариські суди Української РСР: Затв. Указом Президії Верховної Ради УРСР 23.03.77 р. //Там же. —1977. — № 14. — Ст. 132.
Положення про порядок легалізації об'єднань громадян: Затв. постановою Кабінету Міністрів України 26.02.1993 р. //ЗП Уряду України — 1993. — № 7 — Ст. 144; № 10 — 192.
Положення про державну реєстрацію нормативних актів міністерств, інших органів державної виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер: Затв. постановою Кабінету Міністрів України 28.12. 1992 р. // Там. же — 1993. — № 1—2. Ст. 28.
Про службу в органах міцевого самоврядування.Закон України.//Урядовий кур'єр – 2001, 4 липня.

ПІДРУЧНИКИ, НАВЧАЛЬНІ ПОСІБНИКИ

Адміністративне право України / За ред. Ю.П.Битяка. Х., 2000
Битяк Ю.П., Зуй В.В. Административное право Украины. Х., 1999
Государственная служба. М., 1994
Государственная служба: теория и организация / Под ред.Охотского Е.В. Ростов-на-Дону, 1998
Державна служба в Україні. К., 1998
Державна служба. Луганськ, 2000. Ч.І, ІІ
Конституционное право Украины. К., 1999
Лазарев Б.М. Государственная служба. М., 1993
Мелащенко В.Ф. Основи конституційного права України. К., 1995
Общая теория государства и права / Под ред. В.В.Лазарева. М., 1994
Овсянко Д.М. Административное право. М., 1995
Петришин А.В. Государственная служба. Х., 1998
Проблемы общей теории права и государства / Под ред. В.С.Нерсесянца, 1999
Старилов Ю.Н. Служебное право. М., 1996

ЛІТЕРАТУРА

Авер’янов В.Б. Органи виконавчої влади в Україні. К., 1997
Агеева Е.А. Юридическая ответственность в государственном управлении. Л., 1990
Бахрах Д.Н. Дисциплинарное принуждение // Правоведение. 1985. № 3
Волчин А. Цели и задачи кадровой политики // Проблемы теории и практики управления. 1992. № 4
Государственная служба основных капиталистических стран. М., 1977
Демократизаця аппарата управления. К., 1990
Дубенко С. Нові аспекти державної служби в Україні в умовах централізації і децентралізації державного управління // Державне управління в Україні: центалізація і децентралізація. К., 1997
Дубенко С. Проблеми реформування державної служби в Україні // Вісник державної служби в Україні. 1995. № 4, 5
Кадровая работа в условиях рыночной экономики. Сб.материалов. М., 1991. Вып.3, 4
Луговий В. Державна служба: сучасність і перспективи. К., 1997
Малько А.В. Стимулы и правовые ограничения в сфере госуправления службы. М., 1995
Манохин В.М. Конституционные основы советского административного права. Саратов, 1983
Матынов С.Д. Профессионалы в управлении. М., 1991
Мельников А.В. Деловая оценка работника в сфере управления. М., 1987
Муніципальна служба – складова частина державної служби України // Вісник державної служби України. 1996. № 1
Оболонский А.В. Человек и государственное управление. М., 1987
Общая теория управления. М., 1994
Петришин А.В. Статус должностного лица: природа, структура, специализация. К., 1990
Петров Ю.А. К понятию должностного лица // Правоведение. 1974. № 6
Пискотин М.И. Стиль и методы работы аппарата советского государственного управления. М., 1977
Попков В.Д. Этика советской государственной службы. М., 1970
Райт Г. Державне управління. К., 1994
Розенбаум Ю.Л.  Подготовка управленческих кадров. М., 1981
Совершенствование аппарата государственного управления. Конституционный аспект. К., 1982
Цветков В.В. Державне управління: основні фактори ефективності (політико-правовий аспект). Х., 1997
Цветков В.В. Ефективність державного управління // Державно-правова реформа в Україні. К., 1997
Цветков В.В., Щербак А.И. Дисциплина и ответственность в аппарате государственного управления. К., 1985
Цветков В.В., Юзьков Л.П., Фрицький О.Ф. Наука управління і місцеві Ради. К., 1970
Эффективность и качество управленческой деятельности (государственно-правовой аспект). К., 1980 

Зміст

1. Управління як суспільне явище……………………………………..4
2. Класична теорія управління…………………………………………6
3. Теорія людських відносин……………………………………….….9
4. Теорії мотивації………………………………………………………9
5. Теорії вдоволення…………………………………………………..10
6. Процесуальні теорії……………………………………………….. 11
7.  Теорія бюрократії………………………………………………….12
8. Загальна теорія систем…………………………………………… 13
9. Основні школи управління………………………………………. 14
10. Сутність, зміст та специфіка державного управління………… 15
11.Основні специфічні риси державного управління………………16
12. Принципи державного управління………………………………18
13. Державне управління як діяльність виконавчо-розпорядчого
       характеру………………………………………………………… 22
14. Державна влада як атрибут державно-владного механізму……24
15. Об`єкти управлінської діяльності виконавчої влади……………27
16. Цілі державного управління, їх юридичне та ресурсне
       забезпечення………………………………………………………28
17. Поняття й види функцій державного управління……………….30
18. Функціональна структура державного управління……………  .31
19. Сутнісні характеристики (риси) організаційної структури 
       державного управління……………………………………………33
20. Унітарна та федеративна організація державного управління… 34
21. Основи побудови організаційної структури державного
       управління………………………………………………………… 36
22. Поняття та загальні риси управлінської діяльності………………39
23. Форми управлінської діяльності…………………………………  39
24. Методи управлінської діяльності………………………………….41
25. Стадії управлінської діяльності……………………………………43
26. Управлінські технології: поняття та види…………………………44
27. Поняття та суть управлінського рішення………………………….45
28. Процес підготовки управлінського рішення………………………48
29. Технологія процедури прийняття рішень в державному
 управлінні……………………………………………………………….51
30. Зміст законності в державному управлінні……………………….53
31. Забезпечення законності в державному управлінні………………55
32. Дисципліна  в забезпеченні законності……………………………57
33. Відповідальність у забезпеченні законності………………………59
34.Поняття контролю……………………………………………………59
35.Види контролю в державному управлінні………………………….60
36. Контроль, інституціалізований за гілками державної влади……..62
37.Система органів контролю…………………………………………..64
38. Громадський контроль………………………………………………67
39. Загальна соціальна ефективність державного управління………. 69
40. Ефективність організації і функціонування суб`єктів
управління... ........……………………………………………………    .70
41. Ефективність діяльності управлінських органів і
       посадових осіб……………………………………………………  .71
42. Конституція України про гілки влади в Україні………………….73
43. Верховна Рада та державне управління……………………………75
44. Інститут Президента та державне управління…………………….77
45. Єдина система державних органів виконавчої влади…………….80
46.Система органів виконавчої влади…………………………………81
 47.Управлінські зв’язки в системі органів виконавчої влади……….82
48.Кабінет міністрів України: структура і компетенції………………84
49. Міністерства України та їх повноваження……………………… ..86
50. Державні комітети (державні служби) України та інші 
центральні органи виконавчої влади(ЦОВВ): їх статус, функції….. .87
51. ЦОВВ із спеціальним статусом….. ……………………………….88
52. Централізація та децентралізація в структурній
      організації державного управління………………….. ……………89
53. Територіальні органи центральних органів виконавчої
       влади…………………………………………………………………90
54.Основні завдання, правовий статус, компетенція місцевих 
      державних адміністрацій……………………………………………92
55. Повноваження місцевих державних адміністрацій………………..93
56. Відносини місцевих державних адміністрацій у системі 
       вертикальних та горизонтальних зв’язків………………………… 94
57.Відносини між обласними та  районними місцевими 
      держадміністраціями ………………………………………………..96
58. Структура місцевих державних адміністрацій……………………..97
59. Правовий статус органів місцевого самоврядування в системі
       державного управління………………………………………………100
60. Система місцевого самоврядування в Україні…………………….101
61. Реформування організаційних структур державного управління 
      за Концепцією адміністративної реформи в Україні………………104
62. Реформування Кабінету Міністрів України…………………………105
63. Реформування ЦОВВ …………………………………………………105
64. Реформування місцевих органів виконавчої влади…………………106
65. Концептуальні засади реформування місцевих органів влади 
       та напрямки муніципальної (комунальної) реформи……………….107
66.Суть та особливості організаційної структури державного органу…109
67.Лінійна, функціональна та лінійно-функціональна структуру
      державного органу……………………………………………………..110
68. Нові види організаційних структур…………………………………...112
69. Підходи  побудови організаційних структур державного органу…...115
70. Методи  побудови організаційних структур державного органу….116
71. Державний орган як об’єкт організації ………………………….… 117
72. Організація як процес і функція управління………………………..120
73. Стратегічне управління……………………………………………..  123
74. Ситуаційне управління……………………………………………… 126
75.  Поняття “ інформація”………………………………………………127
76. Інформаційне забезпечення внутрішньої організації
       державного органу……………………………………………………128
77.Інформаційна система…………………………………………………130
78. Джерела інформації………………………………………………….. 131
79. Специфічні особливості  інформаційних потреб 
       державних службовців………………………………………………133
80. Поняття комунікації………………………………………………….134
81. Комунікаційний процес………………………………………………134
82. Зв’язки з громадськістю в системі управлінської діяльності 
      державного органу……………………………………………………135
83. Основні функції відділу Паблік рілейшнз (ПР) при органах 
     державної виконавчої влади та місцевого самоврядування…….….138
84. Основні завдання служби ПР в державних органах 
       на міжнародному рівні…………………………………………….. 138
СПИСОК ДЖЕРЕЛ І ЛІТЕРАТУРИ……………………………………140