Папаяні Іван Володимирович
аспірант кафедри філософії і релігієзнавства 
Державного університету інформатики
 і штучного інтелекту (м. Донецьк)
papayani_ivan@ukr.net
тел. 099 07 07 152

001.361:291.1

КОНСТРУЮВАННЯ РЕЛІГІЙОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ.
 ТЕОРЕТИЧНО-РЕЛІГІЄЗНАВЧІЙ АНАЛІЗ

В статті «Конструювання релігійної ідентичності. Теоретично-релігієзнавчій аналіз» Папаяні І.В. в кордонах теоретичного релігієзнавства розглядає проблему конструювання релігійної ідентичності. Посилаючись на дослідження українських релігіє знавців він доводить, що традиційні схеми які відображають специфіку побудови релігійної ідентичності особою, не відповідають викликам сучасності. Автор розгортає власну теорію конструювання релігійної ідентичності в якій основними елементами побудови останньої виступають релігійні дискурсивні і не дискурсивні практики актуалізовані в кордонах повсякдення. 
Ключові слова: Релігійна ідентичність, конструкт, дискурсивні і не дискурсивні практики, повсякденність.

Постановка проблеми. Проблема релігійної ідентичності і ідентичності загалом є достатньо актуальною з огляду на трансформаційні процеси сучасності. Вплив останніх на людину актуалізував «перманентну екзистенційну кризу, або іншими словами стан релігійної аномії» існування останньої в світі, а отже подолання такого стану стало основою буття людини. Як зазначає французький дослідник Ж-П. Віллем «в ситуації релігійної аномії, коли релігійні традиції не мають тої культурної очевидності, а індивід повинен орієнтуватися в плюралістичному й складному всесвіті сам, індивідуальна релігійна тотожність (релігійна ідентичність авт.) не дається а має бути побудованою» [Віллем Ж.-П. Європа та релігії. Ставки ХХІ-го століття / Ж.-П. Віллем; [переклад з французького]. – К. : Дух і Літера. 2006. – С. 197]. Дана, доволі влучна теза дослідника, що характеризує сучасний вимір релігійної ідентичності, на рівні теоретичного релігієзнавства, ставить проблему окреслення специфіки, особливостей і методів побудови, або іншими словами конструювання релігійної ідентичності.  
Аналіз останніх досліджень і публікацій. Проблема релігійної ідентичності була актуалізована в багатьох дослідженнях як закордонних так і вітчизняних авторів. Зокрема на ній акцентують свою увагу зарубіжні дослідники Е. Сміт [Сміт Е. Національна ідентичність [Текст] / Е. Сміт – К.: «Основи», 1994. – 536 с.] та С. Хантінгтон [Хантингтон С. Кто мы?: Вызовы американской национальной идентичности. [Текст] / С. Хантингтон – М.: «АСТ», 2004. – 635 с.], С. Клеман і П. Коллінз [Religion, identity and change: perspectives on global transformations. [Електронний ресурс] / [edited by S. Coleman and P. Collins]. – Aldershot : Ashgate, 2004. – 214 p. – Режим доступу : http://books.google.ru/books?id], Ж-П. Віллем [Віллем Ж.-П. Європа та релігії. Ставки ХХІ-го століття / Ж.-П. Віллем; [переклад з французького]. – К. : Дух і Літера. 2006. – 331 с.], вітчизняні релігієзнавці А. Колодний, В. Єленський, Л. Филипович, О. Саган, С. Здіорук М. Бабій [Релігія і нація в суспільному житті України й світу [Текст] / под. ред. проф. А. Колодного, проф. Л. Филипович, проф. П. Яроцького. – К.: Наукова Думка, 2006. – 286 с.], Н. Мадей [Феномен конфесійної ідентичності в українському суспільстві. [Колективна монографія] / Мадей Н. // Релігія в контексті соціокультурних трансформацій України. Відп. редактор – д. філос. н. Л.Филипович. – К., 2009.], В. Шевченко [Роль релігії в ідентифікації українського народу і провідні тенденції церковно-релігійного розвитку сучасної України / В. В. Шевченко // Релігія та соціум. – 2008. – № 1. – С. 125-128] та інші. Однак, саме проблема конструювання (формування) релігійної ідентичності, її теоретичні і практичні аспекти, багатьма дослідниками релігієзнавцями актуалізовані не були. 
Об’єктом роботи є феномен релігійної ідентичності. Предметом теоретичні виміри конструювання (формування) останнього. Мета даної роботи полягає в теоретико-релігієзнавчому аналізі, окресленні й характеристиці, особливостей і специфіки процесу конструювання релігійної ідентичності. Таким чином спираючись на думку Ж. Дерріди, автор вважає за потрібне, провести процедуру так званої методологічної «деконструкції» релігійної ідентичності в класичному розумінні цього терміну, запропонованого філософом, адже: «деконструкція повертає нас до витоків буття, дає змогу зрозуміти те, як щось влаштовано. Ніж знищити, потрібним є зрозуміти як певний ансамбль був сконструйований, реконструювавши його для цього» [Деррида Ж. Письмо японскому другу / Ж. Деррида // Вопросы философии. – 1992. – №4. – С. 53].
Основний зміст статті. Перш ніж розпочати розробку проблеми яка була запропонована автором і зафіксована в меті роботи, слід зупинитись на характеристиці базових термінів, без окреслення яких, розкриття останньої буде неможливим. Таким найбільш важливим терміном який потрібно розглянути і дати визначення є релігійна ідентичність. Виходячи з філософської парадигми феноменологічного конструктивізму релігійну ідентичність, автор розуміє як соціально-психологічний конструкт (сформована чимось конкретним (культурою, людиною, соціальним інститутом тощо) сутність (зокрема, соціальний конструкт – це сутність, породжена конкретною культурою або суспільством), суттєвою особливістю буття якої є її існування виключно в силу того, що індивіди погоджуються діяти так, немовби це «щось» існує як таке, виконуючи певну сукупність умовних правил), що окреслює єдність релігійної групи яка досягається інтерсуб’єктивною орієнтацією членів групи на загальний ідеалізований набір символів які актуалізують сутність онтологічних, аксіологічних і етичних регулятивів релігійної віри та відтворюються завдяки загальним священним практикам. Ідентичність як атрибут є належність індивіда до певної соціальної цілісності в нашому випадку релігійній общині. Як окремий випадок соціальної ідентичності, релігійну ідентичність можна вважати однією з форм відображення під певним кутом соціальної реальності, що постає завдяки процесу створення і конструювання образу соціального світу. Під конструюванням автор розуміє приведення в систему інформації про світ, організація цієї інформації в зв’язні структури з метою осягнення її змісту. Результатом цього процесу виступає зведений онтологічний образ світу, який постає перед індивідом у вигляді певної соціальної реальності в нашому випадку релігійної [Папаяні І.В. Релігійна ідентичність в межах теоретичного релігієзнавства / І.В. Папаяні // Українське релігієзнавство: Бюлетень Української Асоціації релігієзнавців і Відділення релігієзнавства Інституту філософії НАНУ. - №52. - 2009. - С. 22 - 29].
Проблема формування ідентичності доволі чітко сформульована в творчому доробку Е. Еріксона. Дослідник розгортає думку про те, що формування ідентичності відбувається в процесі розгортання вісьмох життєвих стадій індивіда і актуалізується у трьох формах. Зокрема щодо останніх, то дослідник виокремлює наступні, по-перше, інтроекція - примітивне вживання в образ, по-друге, ідентифікація - спів-тотожність із значними символами й конкретними представниками роду, громади або суспільства загалом, по-третє, формування ідентичності - відтворення певної сукупності ідентифікацій і включення останніх в єдину цілісність [Заковоротная М. В. Идентичность человека. Социально-философские аспекты [Електронний ресурс] / М. В. Заковоротная. – Режим доступу : http://filosof.historic.ru/books/item/f00/s00/z0000729/index.shtml]. Таким чином дослідник фактично відтворив функціональні особливості формування релігійної ідентичності які базуються на зовнішніх проявах особи. Як зазначила дослідник Н. Мадей, «Така схема формування ідентичності в соціології релігії отримала визначення „традиційного відтворення релігійності”» [Н. Мадей Феномен конфесійної ідентичності в українському суспільстві. [Колективна монографія] / Мадей Н. // Релігія в контексті соціокультурних трансформацій України. Відп. редактор – д. філос. н. Л.Филипович. – К., 2009.]. Посилаючись на роботи Н. Дудар, Н. Мадей стверджує, що сучасність демонструє повну втрату традиційних механізмів конструювання і відтворення релігійної ідентичності. Якщо раніше формування релігійної ідентичності актуалізувало трансляцію уявлень і знань про навколишній світ, міжособові стосунки, тощо, то в період сучасності конструювання ідентичності на перше місце виводить проблему пошуку і відтворення сенсу. «Тобто, основною мотивацією стає прагнення подолати екзистенційну кризу - кризу сенсу» [Н. Мадей Феномен конфесійної ідентичності в українському суспільстві. [Колективна монографія] / Мадей Н. // Релігія в контексті соціокультурних трансформацій України. Відп. редактор – д. філос. н. Л.Филипович. – К., 2009.]. Виходячи з вище зазначеного конструювання релігійної ідентичності як на теоретично-релігієзнавчому так і релігієзнавчо-практичному рівнях потрібно розглядати вже в контексті тенденцій сучасності. Тому автор пропонує власне бачення специфіки конструювання релігійної ідентичності. 
Конструювання релігійної ідентичності знаходиться в кордонах повсякденності індивіда та відбувається завдяки актуалізації певних релігійних практик які в свою чергу складають основу релігійного досвіду особи (культового, позакультового, містичного тощо) в якому релігійна ідентичність конструюється, актуалізується, конкретизується і трансформується, набуваючи певних рис і особливостей, що стають основою її відмінності від інших різновидів соціальної ідентичності.. 
Спосіб конструювання релігійної ідентичності із застосуванням практик надприродного, сенсом якого за П. Бергером є вихід за межі повсякденності і формуванням ширшої від неї реальності, є не завжди прийнятним, адже досвід переживання священного та надприродного не є притаманним кожному віруючому. Такий спосіб формування релігійної ідентичності є підвладним хіба що пророкам і містикам. Сучасному віруючому, повсякденням якого є модерне секуляризоване суспільство, вищезазначений спосіб конструювання релігійної ідентичності є, по-перше, недосяжним, а по-друге, непотрібним. 
Для того, щоб релігійний досвід отримав своє місце у суспільстві на рівні багатьох індивідів, він повинен бути легітимізованим повсякденністю. Конструювання релігійної ідентичності в повсякденні, на нашу думку, розгортається і актуалізується на рівні двох умовно окреслених практик, а саме дискурсивних і недискурсивних. Проаналізуємо кожну з них окремо. 
Рівень недискурсивних (іншими словами, тілесних) практик представляє собою певний набір візуальних, слухових, тактильних образів, за допомогою яких конструюється та чи інша релігійна ідентичність. У процесі такого відтворення важливу роль відіграють естетичні фактори – маркери релігійної ідентичності, які можна не тільки сприймати на візуальному рівні, а також на рівні слуховому і тактильному. Релігійна музика, сакральна архітектура, священні страви, різні особливі деталі одягу та зовнішнього вигляду, всі ці маркери є елементами конструювання і репрезентації власної релігійної ідентичності як на індивідуальному, так і груповому рівнях. Вони відіграють особливу роль в повсякденній комунікації, створюючи для індивіда смисловий простір «власного пізнаного». Інтенція свідомості на даний маркер відтворює або позитивний елемент релігійної ідентичності, тобто віруючий знаходить своїх одновірців і намагається приєднатися до їхнього загального «Ми», або навпаки, саме ці маркери стають тими важливими елементами, на основі яких конструюється власна ідентичність за принципом: «Ми не Вони», а «Ми». Останній приклад конструювання релігійної ідентичності в межах повсякдення може виступати як негативний фактор актуалізації конфліктів на релігійному ґрунті. В умовах конфліктної ситуації маркери ідентичності стають конструктивними моментами громадської, політичної, а іноді й військово-екстремістської дії. Найяскравішим прикладом тут є конфлікт між двома гілками православної церкви в Україні, зокрема між УПЦ КП та УПЦ МП. Незважаючи на те, що маркери ідентичності лишились незмінними (дуже складно відрізнити клірика одного релігійного напрямку від іншого, а віруючих – взагалі неможливо), конструювання ідентичності в даній ситуації є більш заполітизованим, ніж скерованим у суто релігійне річище.  
Дискурсивний рівень конструювання релігійної ідентичності (останній можна окреслити як рівень «мови в мові») розгортається завдяки «нараціям». Він є доволі складним і багатовимірним, адже включає в себе багато елементів, починаючи від соціокультурного середовища і процесу ідентифікації та закінчуючи так званими оповідями (іншими словами, наративами), що забезпечують трансляцію певного досвіду і в дослідницькій літературі окреслюються як «колективна пам’ять». Важливим елементом конструювання релігійної ідентичності в дискурсивному просторі виступає ідентифікація. Однак, виходячи з модерністської парадигми, якої дотримується автор, процес ідентифікації розуміється не тільки як ототожнення віруючим себе з певною релігійною групою, а і як актуалізація або прояв (самоопис) власного «Я», завдяки релігійній спільноті. У такому разі фіксація ідентифікації віруючого і релігійної спільноти не є жорсткою, заданою раз і назавжди. Через ідентифікацію віруючий засвоює певну релігійну систему, її цінності, зразки поведінки та соціальні ролі. У широкому сенсі ідентифікація (тожсамість) розуміється як динамічний феномен, процес співіднесеності особою власного «Я» з кимось або чимось. У структурі повсякдення ідентифікація є неодмінним, базовим елементом практичної дії з окреслення людиною власної тожсамості. Саме завдяки своїм ідентифікаційним практикам, скерованим на релігійні складові (культ, символіку, громаду), особа конструює релігійну ідентичність. 
Межа між дискурсивними й недискурсивними практиками конструювання релігійної ідентичності є доволі розмитою. Така форма як ритуал (літургія), на нашу думку, виступає як така, що поєднує в собі дискурсивні і недискурсивні практики конструювання релігійної ідентичності і виступає завдяки своїй символічності як важливий елемент актуалізації когнітивних взірців для конструювання ідентичності особою. Поєднання мов «перформенсу та наративу» за П. Каннертоном, створює і актуалізує поєднання в ритуалі дискурсивних та недискурсивних практик конструювання релігійної ідентичності. Мова літургії (з одного боку актуалізована у вигляді не дискурсивних практик, а саме певних запахів, жестів, положень тіла тощо, а з іншого дискурсивними ідентифікаціями присутніх з певними елементами сакральної історії), завжди оперує такими займенниками, як «ми» та «нас», що задає гештальт внутрішньогрупової релігійної ідентичності. Зокрема, в ІІІ частині православної літургії, а саме «Літургії Вірних», священик виголошує наступні промови, які конструюють в символічному плані релігійну ідентичність віруючих, актуалізуючи їх належність до православної церкви: «Вас і всіх православних християн нехай пом’яне Господь Бог; Полюбимо один одного щоб однодумно сповідувати; В премудрості будьмо уважні; Благодать Господа нашого Ісуса Христа і любов Бога і Отця  і причастя Святого Духа нехай буде зо всіма вами» тощо [Закон Божий [Текст] / [під заг. ред. Патріарха Філарета]. – К. : Видавничий відділ УПЦ-КП, 2005. – С. 594-595]. Форма множини вказує на те, що існує певна кількість тих, хто промовляє але діють вони разом, утворюючи тим самим корпоративну особистість. Однак, як зазначає П. Каннертон, ще до використання такого займенникового обороту повинна існувати непомітна невисловлена колективна готовність в підтвердженні своєї релігійної ідентичності, яка виражається в присутності усіх віруючих у тому місці, де буде відбуватись літургія [Каннертон П. Як суспільства пам’ятають / П. Каннертон ; [пер. з англ. С. Шліпченко] // Зміна парадигми. –Вип. 7. – К. : Ніка-Центр, 2004. – С. 96]. Через займенник «ми» базова релігійна ідентичність конституюється серед всіх присутніх, що беруть участь у літургії. Вимовляючи його, віруючі тим самим зустрічаються з подібними до себе не тільки в фізичному, але й у лінгвістичному просторі мовної комунікації. Їхня мова не містить того, якою така спільнота може бути, так само вона не є відображенням якоїсь спільноти, що утворилась раніше і поза межами цієї мови. У власній ритуальній мові на груповому рівні спільнота віруючих конструює власну релігійну ідентичність і нагадує собі про своє ж існування. У свою чергу, на особистісному рівні кожен з віруючих конструює для себе свою власну релігійну ідентичність завдяки причетності до спільних ритуальних дій. Таким чином, виступаючи одним з основних елементів релігійного простору, ритуал (літургія) поєднує в собі як дискурсивні, так і недискурсивні практики і завдяки своїй формалізації та вираженню в формі дійства є певним «мнемонічним механізмом», що забезпечує конструювання і підтримання релігійної ідентичності. 
Розглядаючи вище роль ідентифікаційних практик в процесі конструювання релігійної ідентичності, автор намагався окреслити «ідеальний тип» цього процесу в його «веберіанський» трактовці. Однак, слід  зауважити, що процес конструювання релігійної ідентичності в сучасних умовах полірелігійності в певному плані є відмінним від змальованого. Сучасна людина, конструюючи свою релігійну ідентичність, є доволі далекою від традиції. У процесі конструювання вона має на меті не повне відродження традиції зі всіма її архаїчними символами, елементами, ритуалами і практиками, а навпаки, створення нового для себе «самоопису» завдяки актуалізації тільки певного доступного їй кола традиційної символіки. У цьому сенсі можна повністю погодитися з філософом З. Бауманом, який стверджує, що конструювання ідентичності сучасною людиною «епохи модерніті» – це є процес уникнення всілякої традиції (остання, на думку автора, є повністю мертвою). Він зауважує, що ідентичність конструюється на могилі традиції із зовсім хибною інтенцією на її воскресіння [Бауман З. Индивидуализированное общество / Бауман З. – М. : Логос, 2002. – С. 5-25]. Таким чином, проблема конструювання релігійної ідентичності в сучасному суспільстві повністю змінила свій вигляд. Якщо модерне суспільство, яке вже стикнулося із секуляризацією, конструюючи свою ідентичність, вирішувало цю проблему за допомогою відповіді на символічне питання «Як стати і бути достойним католиком, чи православним, чи правовірним мусульманином?», то сучасна людина постмодерну просто намагається відповісти на питання: «Як взагалі можна якось стати кимось?», незалежно від того, які символи – етнічні, релігійні, професійні – при цьому використовуються. Як зазначає З. Бауман: «Мета полягає не стільки в тому, щоб знайти більше сил рухатися до поставленої мети через перемоги й поразки, по натоптаній стежині, скільки у тому, щоб вибрати найменш ризикований поворот на найближчому перехресті» [Бауман З. Индивидуализированное общество / Бауман З. – М. : Логос, 2002. – С. 5-25]. Іншими словами, проблема, що актуалізується людиною, складається не стільки в тому, як отримати бажану ідентичність, скільки в тому, яку ідентичність вибрати і як зробити наступний правильний вибір, якщо попередня ідентичність втратила цінність або позбавилася своїх привабливих рис. У сучасному суспільстві з його швидкоплинними тенденціями великий вплив на конструювання релігійної ідентичності мають умови життя особи, зокрема жорстке чи динамічно-структуроване суспільство, полі- або монорелігійне середовище тощо. Ситуація активної міжрелігійної комунікації дає можливість отримання віруючим більшого об'єму знань як про особливості своєї конфесійної групи, так про інші конфесійні групи. 
У науковому плані все більше дослідників намагаються відійти від лінеарного розгляду конструювання релігійної ідентичності та соціальної ідентичності загалом. Адже індивід може одноразово ідентифікувати себе з деякими соціальними групами. Дану тезу можна підтвердити, базуючись на результатах багатьох соціологічних опитувань, які проводились в Україні і торкались питання виявлення релігійності та релігійної ідентичності українців. Парадоксальним чином сукупність віруючих серед них була меншою за кількість православних християн [Дудар Н. П. Релігійність українського суспільства: останні дослідження / Н. П. Дудар // Людина і світ. – 2003. – № 2. – С. 8-13]. Отже, сучасний індивід, одночасно ідентифікуючи себе з деякими релігійними та нерелігійними напрямками, втілює проблему виразу того чи іншого різновиду соціальної ідентичності. Таким чином, для сучасного дослідника вагомим аргументом при дослідженні специфіки конструювання релігійної ідентичності стає використання так званої «моделі двох вимірів ідентичності», яка доволі широко застосовується в етнології та етнопсихології. Виходячи з неї, можна говорити про моносоціальну ідентичність більшості індивідів як про певний «ідеальний тип». У свою чергу в полікультурному середовищі для віруючого стає можливим конструювання полірелігійної ідентичності завдяки ідентифікації не з однією, а багатьма релігійними групами (культами, напрямками, течіями тощо). Зокрема, сучасний віруючий конструюючи свою релігійну ідентичність і вважаючи себе наприклад православним, у символічному плані дуже легко поєднує складові останнього з певними видами магічних практик, окультизмом, парапсихологією. У такому разі можна стверджувати, що в сучасному полірелігійному суспільстві фактично конструюється багатовекторна релігійна ідентичність, яка виявляється в оволодінні віруючими багатошаровою релігійною компетентністю. Усвідомлюючи існування багатьох релігійних напрямків і культів, сучасна людина доволі швидко змінює свою релігійну ідентичність, адже такий стиль поведінки дає можливість усвідомлювати і органічно співвідносити різні ракурси сприйняття світу, потрібні їй в той чи інший момент життя. Швидка заміна однієї релігійної ідентичності іншою є нормою сучасності, адже конструкт базується не на відродженні традиції, а на символічних залишках останньої. За умов сучасності релігійна ідентичність віруючого (як і певна сукупність інших соціальних ідентичностей) не є ані даною, ані авторитетно підтвердженою. Її треба постійно конструювати, але для цього не має критеріїв та заданого алгоритму. Конструювання релігійної ідентичності віруючим складається з сукупності спроб та помилок. Відповідно до цього даний процес не може бути описаний як прогресуючий. Як зазначає З. Бауман: «Саме базперервна нелінійна активність самокатегоризування, створює ідентичність агента» [Бауман З. Рассказанные жизни и прожитые истории / З. Бауман // СОЦИС. – 2004. – № 1. – С. 1 - 20].  
Висновки. Отже, підсумовуючи, можна сказати, що в сучасному релігієзнавстві ще не зовсім вироблені чіткі уявлення щодо механізмів та критеріїв конструювання релігійної ідентичності. Проведений вище автором теоретичний аналіз є спробою обґрунтування і осягнення останнього. Проблема конструювання релігійної ідентичності пов’язана, перш за все, з пошуком механізмів, які дозволяють індивіду співвіднести свою повсякденність з минулим у вигляді священної історії і майбутнім у вигляді певного «Божого промислу», інтегрувати у ньому соціальні й культурні тенденції і завдяки всьому цьому знайти своє місце в складному й динамічному суспільному просторі. Релігійна ідентичність є залежною змінною, з одного боку – похідною від соціокультурного контексту, а з іншого – категорією, яка активно впливає на процес особистісного становлення людини, адаптації її до культурного середовища певної релігійної системи і суспільства загалом. У цьому сенсі можна стверджувати думку про те, що при домінуванні релігійної ідентичності в сукупності соціальних ідентичностей особи вона виражає певний спектр особистісних проблем віруючого в контексті реального соціокультурного середовища, а також специфіку адаптації особи до соціокультурного простору. В подальшому автор планує зосередитися на практичних аспектах конструювання релігійної ідентичності які характерні як традиційним так і сучасним релігійним організаціям.

SUMMARY

In the given scientific article «Designing of religious identity. The science of religion analysis» Ivan Papayani in borders of theoretical religious studies considers a problem of designing of religious identity. Referring for works Ukrainian scientists it proves, that traditional schemes which display specificity of formation of religious identity and do not answer present calls. The author opens own theory of designing of religious identity in which as basic elements of formation of last experts in daily occurrence borders act religious discursiv and undiscursiv. Further the author plans to concentrate on disclosing of practical aspects of designing of religious identity characteristic for the traditional and modern religious organisations.
Keywords: Religious identity, construct, discursive and undiscursivе experts, daily occurrence.
АННОТАЦИЯ

В данной научной статье «Конструирование религиозной идентичности. Теоретико-религиоведческий анализ» Папаяни И. В., в границах теоретического религиоведения рассматривает проблему конструирования религиозной идентичности. Ссылаясь на работы украинских религиоведов, он доказывает, что традиционные схемы, которые отображают специфику формирования религиозной идентичности  и не отвечают вызовам современности. Автор раскрывает собственную теорию конструирования религиозной идентичности, в которой основными элементами формирования последней выступают религиозные дискурсивные и недискурсивные практики в границах повседневности. В дальнейшем автор планирует сосредоточиться на раскрытии практических аспектов конструирования религиозной идентичности характерных для традиционных и современных религиозных организаций.
Ключевые слова: Религиозная идентичность, конструкт, дискурсивные и недискурсивные практики, повседневность.
 
АНОТАЦІЯ

  В статті «Конструювання релігійної ідентичності. Теоретично-релігієзнавчій аналіз» Папаяні І.В., в кордонах теоретичного релігієзнавства розглядає проблему конструювання релігійної ідентичності. Посилаючись на дослідження українських релігіє знавців він доводить, що традиційні схеми які відображають специфіку побудови релігійної ідентичності особою, не відповідають викликам сучасності. Автор розгортає власну теорію конструювання релігійної ідентичності в якій основними елементами побудови останньої виступають релігійні дискурсивні і не дискурсивні практики в кордонах повсякдення. В подальшому автор планує зосередитися на практичних аспектах конструювання релігійної ідентичності характерних для традиційних і сучасних релігійних організацій.
Ключові слова: Релігійна ідентичність, конструкт, дискурсивні і не дискурсивні практики, повсякденність.